ועדת המשנה לקליטת ילדים, נוער וצעירים עולים במערכת החינוך, כנסת 17, פרוטוקול מספר 46, 2007-12-18 12:30

זאב אלקין: צהריים טובים לכולם, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

זאב אלקין: זה כבר דיון שלישי סביב תוכנית הפעילות והתקציב של משרד הקליטה, אנחנו היום גם מצוידים כבר בעקבות הישיבה הקודמת גם באיזה שהיא טבלה כוללת תקציבית, כרגע גם מופצת בין החברים.

זאב אלקין: יש מספר מועט של עותקים מסיבות טכניות אז תנסו להתחלק.

זאב אלקין: כאמור, פרסו את התקציבים בפנינו והנקודות שרצינו לדון בהם, זה כמה מסיכומי דיון, אחד, רצינו לפתוח את הצגת התקציב, רצינו לפתוח את השאלות לנוכחים, אין לנו פה היום הרבה נוכחים, ועדיין אני נותן את האפשרות הזאת לשאול אם מישהו רוצה לשאול או להעיר על התקציב, אבל לפני שנגיע לשלב של השאלות, אנחנו התחלנו לדבר על מספרי הילדים שרשומים כאן

זאב אלקין: בדף הזה של אריה של התוכניות השונות ושאלנו את עצמנו שתי שאלות גדולות אם אתם זוכרים, זה גם פחות או יותר, אני גם עברתי על הפרוטוקול, זאת הנקודה שבה הסתיים הדיון הקודם והשאלות האלה נשארו כשאלות מנחות להיום.

זאב אלקין: השאלה הראשונה, האם אנחנו יודעים לקחת את המספרים האלה ועוד יותר טוב, גם את המספרים של התוכניות של משרד החינוך ועוד גורמים שונים שעוסקים בתחום ולדעת שאין לנו כאן מערכת שלמעשה יש בה מימד גדול של חפיפה, או בלשון אחרת, האם כשאנחנו מדברים על קבוצה גדולה מאוד של ילדים עולים, אם אין שם מצב שיש ילד אחד שהוא משתתף בשתיים או בשלוש תוכניות ומצד שני יש ילדים שלא מגיעים לשום תוכנית והם נופלים בין הכיסאות.

זאב אלקין: כשיש הרבה מאוד תוכניות, כשיש תוכנית אחת אז זה ברור, בהתאם לתקציב היא מכסה חמישים אחוז, שבעים אחוז, עשרים אחוז, עוסקת רק במקרים הקשים אם היא יודעת לאבחן אותם.

זאב אלקין: אבל כשיש מספר משרדי ממשלה שנותנים מענה לבעיות דומות בצינורות שונים, לפעמים אפילו ביחד, מחברים את הצינורות, האם במצב כזה זה לא מגיע במקרה לילדים שמקבלים, אני לא אגיד טיפול יתר כי בנושאים האלה בדרך כלל גם אין כמעט טיפול יתר.

זאב אלקין: אבל יש ילדים שמקבלים יותר ויש ילדים שאולי זה נחוץ להם לא פחות, אולי יותר והם מקבלים פחות.

זאב אלקין: זאת שאלה אחת שמופנית לאריה איך לפחות קודם כל בתוך המשרד דואגים לכך שזה לא יקרה, וגם בתיאום החוצה בין המשרד לכל אותם השחקנים, למשרד החינוך, לפרויקט הלאומי למען יהודי אתיופיה, שאמרתם בעצמכם שחלק מהדברים הוא התחיל לעסוק, אז התפנו משאבים, מול מוסד הקליטה, כל אותם הגופים שהם שחקנים משמעותיים בתחום ברמה שהמדינה מעורבת, אני בכוונה נוקט, אני לא לוקח כרגע לא את הסוכנות אפילו ובוודאי לא את המגזר השלישי כי שם לא תמיד אפשר למנוע כפילויות.

זאב אלקין: אבל אני שואל כרגע מדינה כמדינה, אז זאת שאלה אחת מה מידת התיאום בתוך המשרד ומהמשרד החוצה למוסדות אחרים שקשורים כך או אחרת לממשלה.

זאב אלקין: השאלה השנייה היא לגבי כל הקונספציה של התוכניות, ואני מעלה אותה כשאלה תיאורטית.

זאב אלקין: האם זה נכון לפעול בכל פעם בתוכניות מסוימת אד הוק, כאשר לדברים הבסיסיים ביותר, בסוף הטענה שאין כסף.

זאב אלקין: או שהיה יותר נכון מצד המדינה, לאסוף את כל הכסף לקופה אחת גדולה, לא משנה איך יקראו לזה, פרויקט לאומי לעזרה לילדים עולים, אני כרגע לא נוגע בסוגיה של השיוך, לאיזה משרד ממשלתי הכסף שייך במקום, משרדי ממשלה כשהם רוצים הם יודעים לשים אותו ביחד, זאת לא השאלה, יש פתרון טכני לזה, ואז לצאת באיזה שהיא תוכנית על מערכתית שרואה אל מול עצמה את כל הילדים ומנסה לחלק את המשאבים בהתאם ולא בצורה פרטיקולארית כל פעם כן או לא.

זאב אלקין: אלה הן שתי שאלות גדולות שאני אשמח לשמוע התייחסות אליהם גם מצד אריה ושרה וגם מצד עודי.

זאב אלקין: מספרי משתתפים, החפיפה בניהם.

זאב אלקין: אני אוסיף עוד שאלה, היא עלתה קודם אבל היא חשובה, מה מידת המעקב, היות וזה כך, איזה מעקב מחקרי מתבצע אחרי כל הפרויקטים האלה שיכול לתת לנו איזה שהיא הערכה, הפרויקט הזה כן משיג את התוצאה, הפרויקט הזה לא משיג את התוצאות מבחינת השיפורים בשטח ואז גם נפתח את כל הדברים להתייחסות החברים שהם לא מיצגים כאן משרדי ממשלה.

זאב אלקין: בבקשה אריה, אתה היית אחרון הדוברים בישיבה הקודמת.

אריה קורת: צהריים טובים לכולם.

אריה קורת: אנחנו עושים לגבי התוכניות של האגף, אני עושה הבחנה בין הסיוע האישי פרטני לבין הסיוע הקבוצתי.

אריה קורת: בדרך כלל הסיוע האישי פרטני הוא סיוע שנותן מענה לנושא של תגבור לימודי.

אריה קורת: הסיוע הקבוצתי הוא סיוע שניתן באמצעות הרשויות המקומיות שהוא סיוע לקבוצה כקבוצה ולא לפרט כפרט.

אריה קורת: בהמשך אתן דוגמאות, ואמחיש את זה.

אריה קורת: מבחינת הנושא של תגבור לימודי זה סיוע אישי פרטני כי גם התשלום הוא פר ילד שמשתתף.

אריה קורת: בסיוע קבוצתי התקציב הוא לקבוצה, גם אם זה 12 ילדים או 15, התקציב הוא אותו תקציב.

זאב אלקין: גם אם זה 100 או 50?

אריה קורת: לא.

אריה קורת: אני נתתי דוגמה אם זה 12 או עשרים כי זה פחות או יותר מספר הילדים בקבוצה, זאת אומרת אין פרויקט קבוצתי של מאה ילדים.

אריה קורת: זה בניגוד לסיוע האישי פרטני שהוא סיוע פר ילד והתקצוב הוא פר ילד.

אריה קורת: אם יש שלושים ילד אז התקציב הוא כפול שלושים, אם משתתפים עשרים ילד אז התקציב הוא כפול עשרים.

אריה קורת: ופה אני עושה את ההבחנה הזאת, כל הפרויקטים בנושא תגבור לימודי ברובם הם סיוע אישי פרטני---

זאב אלקין: אתה יכול לסמן, יש לנו פה רשימה של 15?

אריה קורת: כן, כל חמש, זה אופק לבגרות, זה בגרות בעליה, קייטנות קיץ וחלוקת מילונים, זה בעצם סיוע פרטני, הוא ניתן לפי מספר המשתתפים.

זאב אלקין: הכול קיים ברשימה הזאת או שיש עוד דברים?

אריה קורת: פחות או יותר כן.

אריה קורת: זה סיוע פר משתתף, לגביהם אין כמעט כפל תמיכה, בוודאי שלא בתוך המשרד, ואני שמח לציין גם לא מול משרד החינוך, כי יש פה הפרדה בין קבוצות האוכלוסייה.

אריה קורת: דיברנו, באחריותם של משרד החינוך בנושא פל"א זה ביסודי, בעל יסודי זה באחריות משרד הקליטה.

אריה קורת: ויש רישום של הילדים.

אריה קורת: אנחנו כבר הגענו במשותף גם לתיאום עם הפרויקט הלאומי בישוב שבו הפרויקט הלאומי נכנס כמו בנתניה, למרות שעד עכשיו בנתניה פעל פל"א, נכון להיום פל"א מפסיק לעבוד, פרויקט פל"א לגבי ילדים יוצאי אתיופיה לא יפעל בישוב שבו פועל הפרויקט הלאומי.

אריה קורת: כנ"ל לגבי פרויקט מו"פ, נגיד פרויקט אופק לבגרות שזה בגרות דומה, מקביל לפל"א, באותם ישובים או לגבי אותם ילדים שבה הם נמצאים בפל"א, הם לא נמצאים באופק.

אריה קורת: מבחינת הסיוע הזה, כנ"ל לגבי נגיד חלוקת המילונים, החלוקה נעשית לפי דו"ח הגעת עולים, יש לנו רשימות שמיות של הילדים שהגיעו באותו שנתון ועולים לכיתה אל"ף, אלה הילדים שיקבלו מילונים.

אריה קורת: כך שמבחינה זאת יש בהחלט הפרדה בין שני הפרויקטים האלה.

זאב אלקין: זה שאין חפיפה בין פל"א לפל"א את זה אני מבין, השאלה אם אתה יכול להגיד, הרי עודי עושה דברים אחרת, הרי יש לו מערכות תמיכה שונות ואני לא מתייחס כרגע לשעות שהן בסל, הבסיסיות ביותר, אלא כל מה שמעבר לזה, השאלה אם גם שם אין חפיפה או אולי יש והיא מכוונת, אני לא אומר שאסור לילד להשתתף בשתי תוכניות.

אריה קורת: לפעמים, בדרך כלל כל הפרויקטים האלה של תגבור לימודי זה לפי המלצה של בית הספר בישוב.

אריה קורת: עכשיו, בהחלט יכול להיות מצב שמנהלת בית הספר תפנה למשרד או למשרד החינוך ויגידו הילד הזה זקוק לתגבור נוסף.

זאב אלקין: אתה אומר, שמי שדואג לאינטגרציה זה בית הספר, כלומר בית הספר הוא זה שרואה את התמונה.

עמיהוד בהט: אני רוצה להגדיר את הדברים.

עמיהוד בהט: יש פה שלוש פאזות שכדאי להתייחס לכולן.

עמיהוד בהט: יש פה פאזה אחת שאני מניח שגם אריה וגם אני לא יודעים את גודלה וזה מעורבותם של עמותות שונות וגופים פרטיים שונים שרשויות מקומיות מעסיקות אותם או מקבלות תרומות מהם לתוך תלמידים ואנחנו לא יודעים עליהם בכלל ואין להם שום נגיעה למשרד הממשלה.

זאב אלקין: אמרתי את זה, זה אמרתי שאני לא מתייחס, מה שמעניין אותי זה מה שהממשלה משתתפת, אם ממשלה מממנת עמותה זה כן מעניין אותי.

עמיהוד בהט: זה ברור.

עמיהוד בהט: הדבר השני, יש לנו את כל הפרויקטים הלא פורמאליים של התגבור לקראת בגרות.

עמיהוד בהט: ואני יכול לומר שמשרד החינוך אין לו נגיעה לאף אחד מהפרויקטים האלה במובן התקצובי.

עמיהוד בהט: זאת אומרת כל התוכניות שאריה כרגע הציג אותן, למען הפרויקט הלאומי ליוצאי אתיופיה שהוא כלל ממשלתית ושאריה התייחס אליו, לא יכולה להיות חפיפה כי אנחנו מעורבים אבל לא שותפים.

זאב אלקין: זה במסגרת בית הספר?

עמיהוד בהט: כן, זה במערכת הפורמאלית, במערכת הלא פורמאלית כל התגבורים לבגרויות נעשות היום במימונו של משרד הקליטה למעט הפרויקט הלאומי האתיופי שבו אנחנו כולנו שותפים.

עמיהוד בהט: אבל יש עוד צלע אחת במשולש הזה והיא הצלע של התוכניות או התשומות של מערכת החינוך הפורמאלית לכלל התלמידים ובתוך כך גם לתלמידים העולים, לא שעות העזר, למשל ליבם או תוכניות כאלה.

זאב אלקין: לא, על זה אתה יכול לדלג, ברור לי שהתלמידים עולים, אני חושב שזה ברור לכולם, הם חלק ממערכת בית ספרית ואוטומטית נהנים מכל מה שמערכת החינוך הבלתי פורמאלית שכוללת את בית הספר מציעה.

עמיהוד בהט: אני אומר זאת כי אני חושב שתפקידו של המשרד ואנחנו התחלנו בזה גם בשנה שעברה, עשינו את זה במשותף, זה באמת לראות את כל הגורמים האלה ביחד ולהביא אותם כדי שישנה הרצף מהבוקר.

עמיהוד בהט: אנחנו עושים את זה הפרויקט הלאומי, אנחנו עושים את זה עם פל"א, אנחנו עושים את זה עם כל דבר שאנחנו שומרים על הרצף עם הבוקר.

עמיהוד בהט: ובישיבה שהייתה לנו המשותפת, מי שבעצם ניצח על כל התזמורת הזאת בארגון שלנו, הייתה יפה פס, מנהלת האגף לחינוך על יסודי כדי לראות באמת את כל השותפים ביחד, אבל אין חפיפה.

זאב אלקין: זה בתיכונים, מה אם זה חטיבות ביניים?

עמיהוד בהט: בחטיבת ביניים אותו דבר, פל"א עובד בחטיבת ביניים משרד הקליטה מפעיל אותו, אנחנו עוסקים רק בא' עד ו'.

זאב אלקין: כשדיברנו על בגרות, אמרת אני לא שם ולכן - - -

עמיהוד בהט: לא, אמרתי שהחטיבות העליונות, בגרות התכוונתי - - -

זאב אלקין: הרי בחטיבות ביניים יש לך תוכניות עזר מלבד פל"א, לא?

עמיהוד בהט: גם במערכת הלא פורמאלית לא.

זאב אלקין: מה זה מערכת לא פורמאלית?

עמיהוד בהט: תוכנית שא"ל היא תוכנית כמו שיעורי עזר רק שהיא שיעורי עזר צבועים ומוגדרים אבל הם בתוך המערכת.

זאב אלקין: כן, אתה כרגע מתייחס למיקום פיזי, אבל מבחינת המהות?

עמיהוד בהט: לא מיקום פיזי, מבחינת המהות ילד שעובר את זה, נמצא בתוכנית, זאת אומרת זה חלוקה מאוד ברור, ילד שנמצאת בתוכנית שע"ל או בתוכנית כמו עוגן וכאלה בתוך המערכת, זה נעשה על ידי צוות בית הספר בשעות תקן של בית הספר וזה שונה לגמרי וילד כזה יכול לקבל, הוא יכול להיות חבר בפרויקט הלאומי וחבר בפל"א וחבר בשתי"ל בפעולה עכשיו שנעשית שם, אז אין שום תיאום ואין שום קשר.

זאב אלקין: אני בדיוק מכוון לשם, אני יודע בדיוק למה אני עושה את זה, כי אתם התייחסתם, הרי חינוך בלתי פורמאלי יכול להיות במסגרות שונות, הוא יכול להיות בכיוונים שונים, אתה כרגע אמרת, יש לי רובד של תוכניות בחינוך הבלתי פורמאלי שהמטרה שלהם היא עזרה לימודית, הגדרת את זה.

אריה קורת: יכול להיות בהחלט שבמסגרת בית הספר הילד יקבל תגבור לימודי, אבל זה במסגרת בית הספר וזה תגבור אחר, בפיקוח אחר, במסגרת אחרת.

זאב אלקין: כי זה אולי שגרתי, אבל עדיין זו אותה מדינה.

אריה קורת: אבל פה מנהל בית הספר בא ואומר, מה שהוא מקבל במסגרת שעות בית הספר, לא מספיק לו.

אריה קורת: ילד ישראלי אחר ההורים מממנים, אבל פה אין את המימון של ההורים, ואז הסביבה נכנסת לאותה - - -

זאב אלקין: אבל גם המקור של שע"ל הוא בדיוק אותה תפיסה שמה שהוא מקבל במסגרת בית ספרית רגילה לא מספיק ונכנסת הממשלה לממן כי אל"ף היא מודעת לקשיים מיוחדים שיש לילד עולה ובי"ת מודעת שההורים לא יוכלו אולי לממן.

עמיהוד בהט: יש פה דבר אחד שכדאי לקחת אותו בחשבון שהוא רלוונטי, הפרויקטים האלה ובייחוד פל"א וגם הפרויקט הלאומי, על שניהם אני יכול לחתום, וגם אופק שאני מכיר אותו מקרוב, הם תוכניות שיש בהם גם אלמנטים חברתיים של צמצום פערים, של שעות פנאי, של אחר הצהריים, של מניעת שוטטות, זה לא רק פרופר עבודה בקטע הלימודי.

זאב אלקין: זה באמת חשוב, אני התייחסתי לפרויקטים שבכל זאת משרד הקליטה כמי שמפעיל אותם הגדיר אותם כפרויקטים לימודים.

עמיהוד בהט: נכון, אבל גם פל"א הוא פרויקט לימודי.

אריה קורת: אבל יש בו אלמנטים נוספים.

זאב אלקין: זה ברור, וגם ברורים לי ההבדלים שזה מתבצע בשעות אחרות, האחריות היא של מסגרת אחרת, כל זה ברור, אנחנו לא נפגשים כאן מפגש ראשון.

אריה קורת: גם המחויבות של הילד היא שונה, כי המחויבות של המסגרת בתוך בית הספר היא שונה מאשר המחויבות של הילד בשעות אחר הצהריים.

זאב אלקין: ברור לי, עדיין אני שואל כמדינה, אני מנסה עכשיו לקחת את זה, הרי יש בסוף מקום אחד שזה נפגש, שני מקומות שזה נפגש מלבד השולחן הזה, זה נפגש פעם אחת במימד הכללי של תקציב המדינה, כמה המדינה יכולה להשקיע בנושא הזה של ילדים עולים כי מבחינת החברים באגף התקציב של משרד האוצר פחות מעניין אותם אם זה עובר דרך אגף כזה במשרד החינוך או שזה עובר דרכך, זאת אומרת הוא סופר את זה במסגרת של כלל הוצאה לאומית.

זאב אלקין: אם תבוא אליו ותגיד תוסיף פה או שם, זה לא מעניין אותו כל כך איפה להוסיף, מבחינתו הוא רואה את סך ההקצבה.

זאב אלקין: אז זה מקום אחד שזה נפגש, במסגרת אחוז מהתקציב שהמדינה מוכנה להקדיש לנושא הזה.

זאב אלקין: והנקודה השנייה איפה שזה נפגש שוב, זה נפגש ברמת הילד הפרטני, ברמת הלקוח, בסוף אותו ילד או אותה משפחה מקבל את זה, הוא גם לא תמיד אולי עושה את ההבחנה הזאת.

זאב אלקין: הוא יודע שמלבד הסל הרגיל שאני מקבל כתלמיד ישראלי בבית הספר, אני כעולה מקבל כל מיני דברים, זה שיעורים בתוך שע"ל וזה עזרה של שעות נוספות בחינוך הבלתי פורמאלי שמגיע לדוגמה מפל"א ועוד כל מיני דברים.

זאב אלקין: שברמה של הילד, ברמת הפרט זה שוב פוגש את עצמו, כל המערכות.

זאב אלקין: השאלה שלי שניסיתי לשאול, אולי אני אסביר עוד בסיס אחד, אם היה לנו כסף לכול אז לא היה בכלל שאלה, אני יודע שאין, אני יודע שאין מספיק תקציבים לאף אחד מהגורמים האלה, אין מספיק תקציבים לחינוך בלתי פורמאלי לילדים עולים.

זאב אלקין: תכף אפשר לשאול למה פל"א פועל ב- 33 ישובים ולא ב- 44 או 55, תכף נשאל את השאלות האלה.

זאב אלקין: אבל מין הסתם זה בין השאר מגבלות תקציביות ולמה אופק לבגרות רק בשבעה ובגרות בעלייה רק בשישה ישובים וכן הלאה.

זאב אלקין: אני מניח שאם היה לו תקציב פי שניים אז הוא היה יכול לעשות שע"ל בהיקף פי שניים, לא בטוח שזה פי שתיים ילדים, יכול להיות שנשאר אותו מספר ילדים אבל מספר השעות שהם היו מקבלים היה גדל והמערכת ידעה איך לאכול את זה, והוא לא עושה את זה כי אין לו תקציב.

זאב אלקין: לכן במסגרת הזאת השאלה הזאת שאני מנסה לשאול היא כן רלוונטית, האם אין לי פה מצב שיש ילדים שמקבלים את זה מכמה כיוונים ומצד שני יש ילדים שלא מקבלים בכלל וגם הערכה כללית האם הדרך הזאת עדיפה או הדרך הזאת עדיפה.

שרה כהן: אולי אני גם אגיד כמה מילים.

שרה כהן: תראה, הנקודה שאתה נוגע בה היא נקודה, אנחנו עוסקים כרגע בטיפול בוודאי בקטע של ילדים ונוער במצבי סיכון ואני אולי אנסה להתייחס לכמה מרכיבי עבודה לפחות באופן שבו אני מנסה לקדם בתכנים שלי ובין בעצם זה אותם דברים שאני בין היתר הבאתי אותם לשולחן של ועדת שמידט כי מי שבעצם נוטלת שם חלק מראשית עבודת הוועדה.

שרה כהן: אנחנו מדברים פה על שני מושגי יסוד שאחד מהם הוא ניהול טיפול, ותוכנית אישית לילד.

שרה כהן: היום אלה שני מרכיבים מרכזיים שנכנסו לתוך בעצם בכלל תפיסת העבודה של דב שמידט, בעצם שהראיה היא בעצם מהראייה מהמקום של הילד, איפה הילד נמצא, מה הצרכים של הילדים ואיזה סוג של מענים הילד הזה מקבל ובזירה היישובית, זאת אומרת הילד גר בישוב, זאת אומרת זה לא מהמקום של רמת מטה שתדע מה קורה עם כל ילד, אלא בתוך הישוב עצמו ידעו מה קורה עם הילד לכל אורך בעצם חייו, החל ממה שקורה איתו בבית הספר בשעות הבוקר וכלה בשעות הפנאי.

שרה כהן: תפיסת העבודה שבזמנו אנחנו ניסנו לכוון אותה דרך התוכנית מסיכון לסיכוי, היא הייתה הראשונה שבצעם ניסתה ליצור תפיסת עבודה שהיא יישובית כוללנית שבאה ומגדירה הרכב מאסה קריטית של ילדים ובני נוער עולים שרוצים אחר כך להגיע לרמה של בנייה של תוכנית אישית לילד.

שרה כהן: זה לא פשוט גם בישוב מעבר לעניין של, זאת אומרת הסיבות השכיחות ביותר, כל הנושא של הצלבת מידע בין שירותים, כל הנושא של חיסיון ושמירה על סודיות ומי מעביר מידע למי.

שרה כהן: למשל כשניסו את התפיסה של רשת ביטחון שזאת הייתה תפיסה שניסתה באחד מהפיתוחים שהיו בזמנו בהג'וינט ביחד עם המשרדים השונים לבנות איזה שהוא מאגר מידע יישובי שבנוי על בסיס של ילד, גם פה זה נתקל בלא מעט קשיים של מי שבעצם ברשות המקומית מחזיק את מאגר המידע, האם הרווחה, האם החינוך ואיך בעצם מגיע המידע המוצלב.

שרה כהן: חלק מהתוכניות מהסוג הזה קורסות בגלל בעצם הסוגיה הזו שברמת הישוב כרגע, זאת אומרת קודם כל נשענים הרבה פעמים בשגגה על העניין של החיסיון כי אפשר לפתור את הבעיה של החיסיון, לדעתי הבעיה המרכזית זה חוסר הרצון של הישובים בחלק מהמקרים לגילוי נאות של מה יש להם בתוך הישוב.

זאב אלקין: אפסיק אותך ואביא לך דוגמה קלאסית מאיפה אני שואל את השאלה.

זאב אלקין: אני עוסק בילדים, אז לפחות לא היו עולים אלא היו עולים בפוטנציה וחלקם מאז עלו למדינת ישראל.

זאב אלקין: מקום אחר לגמרי, הייתה כוננות עם הנוער בחבר המדינות, כבר הרבה שנים מתבצעת גם על ידי הסוכנות היהודית והיו מקומות שפעלה אותה קבוצת ילדים שלמדה אותם דברים, רק שהגיעה לשם נציג נתי"ב, זה נקרא בית ספר יום א' ושהגיע לשם נציג סוכנות זה נקרא מועדון נוער.

אלי זרחין: מה לא טוב בזה?

זאב אלקין: בוודאי שלא טוב בזה, מבחינת מנהל המסגרת הזאת זה היה מצוין הוא הצליח להשיג לעצמו תקציבים משני מקורות והוא גם חשב שזה עד כדי כך בסדר שבזמנו הוא אפילו פנה לאנשי נתי"ב ואמר, למה אתם אומרים לי, קובעים יום לקבלת התקציב והמשכורת שאני צריך למסור לעיר מסוימת כאשר הסוכנות קובעת באותו יום במקום אחר, אני לא מסוגל לחלק את עצמי ולכן תתאמו בניכם איפה אתם משלמים והוא הפך את השלט.

זאב אלקין: מבחינתו כמסגרת פרטנית זה היה מצוין, מבחינת הוויסות הנכון של התקציבים שמדינת ישראל והתנועה הציונית יכלו אז להשקיע לחינוך היהודי ציוני לנוער הזה, לא בטוח שזה היה מצוין כי היו מקומות שקיבלו כפול והיו מקומות שלא קיבלו כלום מחוסר תקציב.

זאב אלקין: אז זה בדיוק משם נובעת השאלה הזאת.

שרה כהן: לכן כל התוכנית הלאומית כרגע הולכת בדיוק לכיוון הזה, זאת אומרת קודם כל הישוב נדרש כרגע לפרמטרים מאוד ברורים של זיהוי ומיפוי על בסיס פרטני, זאת אומרת יש מטריצה של מיפוי יישובי שנבנתה כרגע יחד עם מכון ברוקדייל, היא נוסתה בכמה ישובים והיא כרגע תיכנס באופן מובנה לכל הישובים ששמידט יכנס אליהם.

שרה כהן: המטריצה הזאת בנויה על הצלבת מידע שכל גורם טיפולי בעצם יעביר את המידע שיש לו על אותו ילד ובסופו של דבר ברוקדייל יכניס את כל המידע לתוך מערך מחשובי אצלו ובעצם יגיע לשני תוצרים, האחד תוצר שהוא פר ילד, זאת אומרת הוא ידע לאותו ילד את האפיון של הבעיות והצרכים והמענים שהוא נכון להיום מקבל כבר בישוב.

שרה כהן: התוצר השני זה בנייה של פרופילים או קטגוריות של בעיות בישוב, זאת אומרת יכול מאוד להיות שמה שיצא בסופו של דבר שפתאום יסתבר שבאותו ישוב יש פתאום מאסה קריטית של ילדים לקויי למידה לדוגמה ואין אף מענה למשל שניתן ללקויי למידה והרשות מסיעה את כל הילדים לקויי למידה לקבל איזה שהוא פתרון במקום מחוץ לישוב.

שרה כהן: ואז בעצם זה חוזר לאג'נדה היישובית לבוא ולהגיד, אוקיי, החסכים שלכם הם כאלה וכאלה, אז זה בעצם הרציונאל.

זאב אלקין: למעשה התגובה שלך, בעיניי לפחות איך שאני מפרש אותה, אומרת שאני לפחות לא מטורף.

שרה כהן: אני רוצה חלק להחזיר את זה לחלק מהתוכניות, שתי תוכניות למשל בסיסיות, עוד משהו, מרבית התוכניות שאני עושה אותן, לפחות מבחינת הנושא של נוער בסיכון, יש לי תביעה ודרישה לקבל את שמות הילדים.

שרה כהן: עכשיו, גם פה זה לא הלך פשוט, אבל אני מקבלת אותם ובוודאי במקום המקומי אני מקבלת, למשל שאנחנו עושים תוכנית ממוקדת שכונה יש לנו את תמונת המצב של הילדים שמשתתפים בתוכנית הכוללנית.

שרה כהן: יש שתי תוכניות בסיסיות שאנחנו אפילו הגדלנו והגענו למצב של ייעול טיפול ורמה כל כך מדויקת שזה סיכויים במשפחה תומכת.

שרה כהן: כי מה שאנחנו עושים, אנחנו מגיעים כבר למצב ששירות מבחן לנוער מנהל לנו כל חודש את ההיקפים של הילדים ברמה של סתירה אישית של ילד וכל חודש הוא גם מוציא לי דו"ח שבנוי על הצלבה של נתונים שמגיעים הן מהעמותה המפעילה והן משירות מבחן לנוער מקציני מבחן לנוער.

שרה כהן: ומוציאים כל חודש דו"ח אקסל שבו אני יודעת כמה ילדים נמצאים בתוכנית, איזה ילדים נשרו, איזה ילדים לא ממשיכים טיפול, זאת אומרת כל דבר בעצם הוא ברמה מובנית וגם יש לנו דרך, מעבר לזה ששתי התוכניות בנויות על אותה אג'נדה של תוכנית אישית לכל ילד.

שרה כהן: יחד עם הילד ומשפחתו בונים תוכנית שהיא תוכנית אישית שגם הילד וגם הוריו וקצין המבחן והעמ"י המלווה אותו חותמים על אותה תוכנית והילד צריך בעצם לעמוד באיזה שהוא תהליך מובנה של הישגים באותה תוכנית.

שרה כהן: וההבניה של התוכנית האישית היא בעצם כוללת את הזיהוי של הצרכים שלו, לדוגמה אם יש לך שלושה או ארבעה שליליים אז כרגע אתה צריך בעצם להפחית את השליליים ובאיזה שליליים למשל להפחית.

שרה כהן: למשל איזה סוג של פעולות פנאי היית רוצה, זאת אומרת אם אתה רוצה למשל גיטרה או קבוצת תיאטרון ואיזה סוג של תרומה לקהילה אתה מוכן בעצם לעשות וזה מגיע לרמה שאנחנו יודעים על כל ילד גם בתוכנית סיכוי וגם במשפחה תומכת, אנחנו יודעים מה תמונת המצב.

זאב אלקין: ברור שכמובן במקרה שלך הרבה יותר קל לעשות את זה.

שרה כהן: הרבה יותר קל כי אנחנו מדברים כאן על היקפים הרבה יותר מצומצמים, האוכלוסייה שאני מגיעה אליה היא אוכלוסיה שאנחנו מזהים אותה כילדים ונוער בסיכון למרות שזה לא בכלל התוכניות אנחנו מצליחים לעשות את זה, אבל הכוונה שלנו זה בסופו של דבר להגיע למקסימום של מידע ותכנון טיפול פרטני לכל ילד שנכנס לאחת מהתוכניות.

שרה כהן: עכשיו, התוכניות הן לא רק של משרד הקליטה, זה מה שחשוב להגיד, שכל התוכניות שאני מציינת אותם כרגע, גם אם לדוגמה התקציב ניתן באמצעותנו ואנחנו יוצרים איזה שהוא מהלך של ליווי, זאת אומרת ועדת היגוי מלווה, זה תוכניות שמרבית השותפים בהם הם משרדי ממשלה נוספים, כמעט כל תוכנית שהיום אני גם עושה איתה עם עמותה או עם ארגון, אני מכניסה לשולחן של הדיונים גם את המשרד הממשלתי הרלוונטי שצריך לקחת אחריות לנושא כי כאן זה חלק מתוך התפיסה הבסיסית בכלל של היחידה שלי לגבי הבניית תוכניות, זה איך יוצרים מתוך מערכת אוניברסאלית תפיסת עבודה רגישת תרבות שמוטמעת לאורך זמן.

שרה כהן: זאת בעצם, אני לא מחליפה את האחרים אבל אני כן יוצרת את הכר ליצירה של פיתוח תוכניות מהסוג הזה.

שרה כהן: אלה הדברים שאנחנו גם כרגע מכניסים לתוך תוכנית שמידט, אנחנו גם רוצים להכניס את אותם מאפייני עבודה גם בתוכנית החומש לעולי אתיופיה ולגבי הקבוצה של הילדים והנוער שגם אם יהיה כאן תקציב בסופו של דבר ממשלתי מספק לכל המהלך של אותה בעצם הבנייה של תפיסת עבודה, של זיהוי פרטני של כל אחד ואחד מהילדים והצעירים שיכנסו לתוכנית ובעצם הבנה של מה צריך כל אחד מתוכם ובמה הוא משתתף ובמה הוא לא.

זאב אלקין: תודה.

אלי זרחין: אני חושב שזה לא הוגן לדבר בחדר זה על ילדים עולים, מבחינת התקציב זה לא קיים מושג כזה, מבחינת העבודה יש ילדים יוצאי אתיופיה ויש שאר הילדים וזה לא הוגן לשים את כולם על שולחן אחד, יש המון תקציבים ליוצאי אתיופיה, ואני לא מדבר עכשיו נכון או לא נכון.

אלי זרחין: יש בישראל היום רק בחינוך כ- 15 אלף ילדים שעלו מאתיופיה ונולדו כאן במשפחות יוצאי אתיופיה שלפחות אחד מההורים עולה מאתיופיה.

אלי זרחין: יש כאלה 380 אלף דוברי רוסית, שבניהם 270 אלף הם ילידי ברית המועצות.

אלי זרחין: אי אפשר להשוות בין המצבים, אותם 15 אלף מקבלים את רוב התקציב שלו, אצל עודי 90% מהתקציב שלו הולך ליוצאי אתיופיה, אבל הוא רק אמר שבשליש שנשאר עוד עשרה מיליון הולכים לרוסיה לחפציבה, וזה לא ילדים עולים.

אלי זרחין: מתוך 27 מיליון, עשרה מיליון הולך לרוסיה.

זאב אלקין: על איזה 27 אתה מדבר?

אלי זרחין: השנה, פורמאלית, התקציב הוא 27 מיליון שקל.

זאב אלקין: אפילו פחות.

אלי זרחין: שמונה וחצי הלכו לרוסיה לחפציבה, שניים הלכו לטלוויזיה החינוכית, עוד שניים לדברים אחרים, עוד 2.5 הלכו לקידום נוער.

אלי זרחין: אני לא מדבר על זה, מדברים על זה שאם בנתניה יש כ- 800-900 ילדים יוצאי אתיופיה בגיל בית הספר ורובם מרוכזים בבתי ספר מסוימים עם הרבה עמותות שעובדים שם, אותו נער באמת קשה לו באותו זמן לבוא לתוכנית גם זאת וגם אחרת.

אלי זרחין: זה לא המצב עם נוער אחר---

משרד החינוך יודע מהפרויקטים שבאים מבחוץ?

אלי זרחין: בוודאי, הוא מממן את חלקם.

אלי זרחין: לפחות מה שאנחנו עושים, מפקחים מחוזיים של עודי בהט, הם תמיד חלק של ועדת היגוי או שהם מפקחים של משרד הקליטה, אני רק אומר שבקרב נוער שהוא לא יוצא אתיופיה אין דבר כזה כפל סיוע, יש תור ארוך שרוצה לקבל ואין כסף לתת לו, אין שם כפל סיוע.

אלי זרחין: צריך גם להבין שאותו נער צריך סיוע שונה, מזה תוכנית שע"ל?

אלי זרחין: תוכנית שע"ל השנה מדברת על כך שילד ותיק דובר רוסית מקבל שעתיים בשבוע על זה שמלמדים אותו שתי מקצועות שהוא לומד בבית ספר, אותם מורים שמלמדים אותו בבית ספר ובאמצעות אותם מקצועות מנסים לעזור לו עם העברית להתקדם באותם מקצועות.

אלי זרחין: זה שונה מתוכנית שעושה משרד הקליטה שאותו ילד רוכש נגיד ערכים של זהות יהודית ישראלית, מגיע למוזיאון חולון.

אלי זרחין: היו"ר זאב אלקין: אבל זה לא פל"א.

אלי זרחין: אני הפרדתי ולכן אני אומר, זה שאותו ילד הוא גם מקבל תוכנית שע"ל שעוזרת לו במדעים וגם אחרי צהריים בכל של הרשות המקומית או של איזה שהיא עמותה, מחזק את הזהות היהודית שלו---

זאב אלקין: לא על זה שאלנו, שוב, אנחנו כאן דיברנו על המפגש של התוכניות שהמטרה העיקרית שלהם זה לעזור לתהליך לימודי, לכן אני לא שאלתי על מוזיאון הילדים בחולון ולא שאלתי על כסף שעובר לרשויות וכולי.

אלי זרחין: מהניסיון שלנו בכל עיר יש צוות קליטה, יש ועדת היגוי וקליטה, אני לא נתקלתי שנגיד לאותו אפילו בית ספר, אם היא מאפשרת לתת תקציבים שאני מביא כעמותה, היא אומרת לכאן אתם לא הולכים כי יש לך תקציבים, זאת אומרת אני לא נתקלתי בזה, אני רק אומר שבתפיסה שלנו הפעילויות תוכניות שגם אריה ושרה וגם עודי נותנים הם של שעות בודדות בשבוע ואם אותו ילד יקבל שעתיים כאן בשבוע ועוד שעתיים בחוץ, המדינה רק תרוויח, אין כאן הפסד של המדינה.

זאב אלקין: האם אין ילדים שלא מקבלים כלום?

אלי זרחין: איך שזה עובד בשטח, לא אריה קורת ולא עודי בהט, מחליטים מי הילד שהולך לשם.

אלי זרחין: מגיע לבית הספר למשל מבחן, ילדים בבית ספר עוברים מבחן, יוצאים מבית הספר 70-75 ילדים שזכאים לשע"ל---

זאב אלקין: אבל זה שע"ל, פל"א לא עובד פה.

אלי זרחין: סליחה, מה זאת אומרת פל"א לא עובד?

אלי זרחין: אני מגיע לאריה קורת אם הצעת תוכנית אני מציב להם איפה אני רוצה לעבוד ולמה ויש רשות שאומרת לי לא, אנחנו לא צריכים את זה, תבוא למקום אחר.

אלי זרחין: זאת אומרת אני לא נתקלתי אף פעם שאנחנו באים לבית ספר למשל והמנהלת אומרת יש לי הכול אין לי מה לתת.

זאב אלקין: לא, זה ברור, אבל בתיאור שאתה מתאר, אם אני אקח את התיאור שאתה מתאר, אני בהחלט שע"ל דווקא בפריסה פחות או יותר ארצית לכן שם אין לי שאלה, אבל השאלה פה יותר על פל"א ועל התוכניות האחרות של עודי.

אלי זרחין: את יוצאי אתיופיה לשים בצד, זה החלטת ממשלה מסוימת, זה דברים אחרים, זה עובד אחרת.

אלי זרחין: היו"ר זאב אלקין: לאור ההתקדמות עם הפרויקט הלאומי למען יהודי אתיופיה עוצמת השאלה בראש ובראשונה לגבי עודי אבל היא נוגעת גם לאריה, למה אחוז כל כך גבוה עדיין מוגדר, אצל עודי זה אפילו עדיין מוגדר בשם התקנות, כשאתה הולך לעבודה עם ילדים יוצאי אתיופיה השאלה הזאת רק מתחדדת.

כי אנחנו פוחדים כל הזמן לגעת בזה כביכול שאנחנו לא מטפחים את יהודי אתיופיה ואז אנחנו באים בוועדה וחוטפים על הראש ואנחנו לפעמים לא נעים לנו לדבר, חבר'ה אבל יש כסף שנשפך בשטח שמבזבזים אותו.

עמיהוד בהט: מצד שני כל השידור שמשדרים אלינו והם שידורים שכל הכספים האלה הם תוספתיים והם באים על גבי הסעיף התקציבי והם לא באים כדי שנפנה תקציב אחר.

זה עוול גם להם וגם לתקציב.

אני אגיד לך, אחד הדברים שאין פה עוול, בשבוע שעבר שמצד אחד היה פה דיון מאוד פוליטי בנושא של פתח תקווה, שבסוף מגיעים לדיונים האמיתיים אם אכן יהודי אתיופיה ילדים שלהם מטופלים נכון או לא נכון, זה לא מתקיים פה, ואת זה צריך לקיים בוועדה הזאת, פה אני רוצה לשים דברים על השולחן, כי כל הגופים שבאים וכל הזמן מתבכיינים פה, אני רוצה לשמוע פעם אחת, באמת עדיפות מתקנת כן, לתת תקציבים אולי פי כמה יותר כן, אבל לא יכול להיות שיש כסף שנשפך בשטח והם לא מנצלים אותו נכון, חבל, זה על חשבון מישהו אחר בא.

אלי זרחין: הבעיה כאן שהשאלות האלה לפי דעתי הם לא לאנשים שיושבים פה.

אלי זרחין: בנתניה אנחנו עובדים בנושא כפר אשר, זה בית ספר 97% של תלמידים יוצאי אתיופיה, יש 400 ילדים יוצאי אתיופיה, זה בית ספר יסודי, עודי לא יכול לתקצב אותו, הפרויקט הלאומי לא עובד, עמותות החליטו מסיבות פוליטיות לא לעבוד בזה.

אלי זרחין: הגיעה קרן מוריה, נתנה הרבה כסף ופעם ראשונה אחרי עשר שנים שבית ספר עובד, נכנס מישהו מהתקציבים.

אלי זרחין: עכשיו מגיע ג'ורג' בלומין, מנהל אגף הקליטה בעיר שאומר עם המוקד לא נותן שקל, אולי דרך העירייה אוציא כסף לתת לבית ספר.

אלי זרחין: זאת אומרת עדיין יש צרכים, הם לא באים על ריק לפי דעתי זה גם על רקע חוסר כסף ואולי ברור שמדינה עושה, אבל אין לנו מצב שאותו נער מקבל מעבר למה שהוא צריך.

אלי זרחין: אתן לך דוגמה ברוסיה, זה דוגמה מצוינת לכמה אתה לא צודק, כי ברוסיה יש קבוצה מאוד מסוימת של בני נוער שמוכנה לשתף פעולה עם הגורמים הישראלים, אלה קבוצה שאומרת בטוב ניכנס.

אלי זרחין: ואם היו אותה קבוצה.

אלי זרחין: .. אז יש לו חברים טובים ברוסיה שגרים שם שאנחנו עובדים איתם גם דרך זה וגם דרך זה.

אלי זרחין: אני רוצה כאן שהילד מגיע לבית ספר ובית הספר אומר לי...

אלי זרחין: סיוע בבגרות לתלמידים עולים ותיקים באמצעות מורים דוברי השפה הרוסית, אני רק אומר, זה לא בא במקום שע"ל, כי שע"ל מדברים על ילד מחטיבת ביניים, אין שע"ל בחטיבה עליונה.

זאב אלקין: למה אין?

זאב אלקין: כי אין לו כסף.

אלי זרחין: אבל כשאני מגיע לבית הספר ומנהלת יודעת שאין לה כסף היא אומרת לי אלי, כמה כסף אתה יכול לתת לבית ספר, אני אומר חמישים שקל בשנה, אז היא אומרת אני מבקשת ממך, בוא נעשה איתך ביחד תוכנית עבור החטיבה העליונה.

אלי זרחין: ואני חושב שמה ששרה אמרה ברמת הישוב יש עדיין איזה שהוא עיגון, לא יודע אם עיגון משאבים, אבל עיגון כוחות.

שרה כהן: הצרה הצרורה הזאת, וזה גם אחד מהדברים שעלה לכל אורך הדיונים.

זאב אלקין: ברמת הישוב או ברמת בית הספר?

אלי זרחין: בית הספר הוא חלק מהישוב.

שרה כהן: הישוב על שלל השירותים שפועלים, כל זמן שלישוב לא תהיה ראיה כוללת של מה יש בו ומה אין בו ומי קהל היעד שלו והוא לא ירצה גם לעשות את זה, אז אנחנו נהיה תמיד חשופים לאותם - - -

זאב אלקין: מי לדעתך הכתובת בישוב, שצריך לעשות את זה?

שרה כהן: זה עלה כאן לכל אורך הדרך בדיונים של שמידט, כי בעצם יש לפעמים איזה שהוא רצון לעשות עיקופי ישובים ואין בסופו של דבר חלופה למידת האחריות שלהם.

זאב אלקין: אבל מי הכתובת בישוב?

שרה כהן: בראש ובראשונה ראש הרשות המקומית, ראש העיר בראש ובראשונה, זה חלק מתוך איזה שהוא, אלה התושבים שגרים בתוך העיר, הילדים הם תושבי העיר, הוא קודם כל צריך להפעיל איזה שהוא מהלך שהוא מהלך נאות שקשור לגבי הילדים שמתגוררים בעיר.

זאב אלקין: את היית מצפה לדוגמה רכז קליטה?

שרה כהן: השאלה אם הוא שם לו את זה על סדר היום או לא, אבל בסופו של דבר חלק מהדברים שלא תמיד רוצים את הגילוי המלא של כל הדברים, זה לא משהו שהוא לא אפשרי, הוא אפשרי.

שרה כהן: אם תדבר היום למשל עם חווה בכר בנצרת עילית, היא תבוא ותגיד שהם יותר ויותר הולכים לכיוון הזה ושחלק מהתפיסה שבנינו איתם היא סיכון לסיכוי בדיוק מובילה על איזה שהיא נטילה של אחריות כוללנית לגבי כלל בני הנוער בעיר, הילדים ובני הנוער וההבנה של איפה הילדים נמצאים ומי הילדים שלא מטופלים.

שרה כהן: זה ישוב שצריך לקחת ולהחליט.

שרה כהן: אלי זרחין: רק כדי לסיים את החלק הזה של התגובה, אני רוצה להגיד לך אדוני היושב ראש, שאני מאוד מסכים עם שרה, אני חושב שלראש העיר יש אחריות ואם בנצרת החליטו שחווה בכר היא זו שמטפלת, תאמין לי היא מטפלת טוב, ואם בראשון החליט ראש העיר שאגף הרווחה הוא זה שמטפל בנוער עולה, אז קידום נוער יחד עם מחלקת נוער מטפלים שם מצוין.

שרה כהן: ומי אני שאני אבוא ואגיד להם, זה עובד?

שרה כהן: הם משתפים פעולה?

שרה כהן: מה אכפת לי איך זה עובד.

ואם יש שיקולים פוליטיים של ראשי ערים, מחלקים את זה בדרך מעוותת של תקציבים.

אלי זרחין: אני לא יודע תקציבים שיש להם, אני יודע שאני מגיע אליהם, אני כעמותה שמגיעה אליהם, הדיבור איתי הוא מקצועי נטו.

זאב אלקין: אבל לא במקרה, נקבת פה בשתי ערים שבשתי הערים יש ראשי ערים מאוד ותיקים.

אלי זרחין: ברחובות, ראש עיר ותיק מאוד החליט לא לטפל בנוער עולה, נקודה, הוא הודיע את זה, ואף גוף לא מטפל בזה, הוא העביר את זה למתנ"ס.

אלי זרחין: זה החלטה שלו, אני יכול להגיד כאזרח זה לא נכון, אני יכול להצביע על ראש עיר אחר.

זאב אלקין: אתה כן יושב פה כאזרח, אתה פה נמצא במקום שהוא גם אמור להקנות מערכת.

אלי זרחין: לכן שרה עשתה שם ביחד עם העירייה בית חם, ואריה הפעיל שם פרויקט ציבורי לילה, והם עכשיו אין להם ברירה, זה לא יוזמה שלהם, אבל מאין ברירה הם שיתפו פעולה בדרך שלהם.

זאב אלקין: אני לא רוצה שזה יהיה נתון לרצונות של ראש רשות כזה או אחר, אני שואל, אם אני כמדינה - - -

שרה כהן: יש חוק שכל רשות מקומית צריכה לעשות ועדה בנושא של נוער באופן כללי, אתה חושב שזה מתקיים בפועל?

אילנה ליטבק: הבעיה היא שגם במקומות שיש ועדה כזאת ואני מכירה את באר שבע למשל ששם יש ועדה שמתכנסת באופן קבוע אבל הנושא של נוער עולה לא עולה על סדר היום אף פעם, לא כאוכלוסיה וכששואלים שאלות בסיסיות איזה תוכניות יש או כמה בני נוער משתתפים, אז פותחים עיניים מאוד גדולות, אין לנו שמץ של מושג, צריך לספור ולבדוק.

אילנה ליטבק: וזה בישובים עתירי עולים, לא צריך ללכת לישוב שאין שם עולים, באר שבע זה עיר בהחלט עתירת עולים.

אילנה ליטבק: אלי זרחין: אני חושב שצריך להבין שכסף לנוער עולה, הוא לא רק לאנשים האלה שיושבים כאן, גם באותם משרדים ואני לא יודע אם זה לא נכון, למשל, אני ממש לא בטוח שנכון להקים פה, דיברתי עם יושב ראש ועדת הקליטה, להקים במשרד הקליטה מחלקת נוער, אני ממש לא בטוח שזה נכון.

אילנה ליטבק: למשל בתקציב המדינה יש סעיף 553 אלף שקלים שמוקצב לנוער עולה, איפה הכסף הזה?

אילנה ליטבק: הוא לא כאן ולא כאן.

אילנה ליטבק: כסף הזה מגיע למשנה למנכ"ל ונמצא אצלו ביד כל השנים.

זאב אלקין: על איזה סעיף אתה מדבר?

אילנה ליטבק: אתה מדבר על פעילות לנוער עולה?

אלי זרחין: במשרד הקליטה בספר הכחול יש סעיף של נוער עולה.

זאב אלקין: תגיד דברים מדויקים.

אלי זרחין: אני לא זוכר את מספר הסעיף וזה לא ענייני.

זאב אלקין: אני אומר לך, פעילות נוער עולה 0215.

אלי זרחין: אני מטומטם, שנה שעברה חשבתי שהכסף הזה מגיע לשרה, באתי אליהם, אמרה שרה יש כסף, התברר לו.

אלי זרחין: עכשיו, המשרד מחליט לקחת את הכסף הזה ולהעביר אותו לפעילות של צה"ל ודברים אחרים בהג'וינט, זה שיקול של המשרד.

אלי זרחין: אז אני מצפה מחבר כנסת שמצביע לתקציב לבדוק שהכסף הזה לא ילך למי שמעל גיל 18, אבל אם כתוב נוער הוא יישאר במסגרת גיל 18, זה סתם דוגמה.

אלי זרחין: מצד שני מה שהם עושים אני לא יודע אם זה לא טוב, יש משרדים אחרים כמעט כל משרדי הממשלה, שמחזיקים כספים גדולים, תמ"ת, משרד הביטחון, משרד לביטחון פנים, לנוער עולה.

אלי זרחין: יכול להיות שכמו שאתה אומר צריך לעשות סל של המדינה ויכול להיות שלא, כי מסל אחד יותר קל לגנוב ומהרבה סלים הרבה יותר קשה לגנוב.

זאב אלקין: מה זאת אומרת לגנוב?

אלי זרחין: זאת אומרת להעביר לחברים, להעביר לעמותות מאוד גדולות שיש להם שם, שאף דובר רוסית ל עובד שם ואף יוצא אתיופיה לא עובד שם ואף דובר רוסית לא יושב בוועד.

אלי זרחין: אז הנקודה השנייה שאני רוצה להגיד, לא יהיה שום שינוי בשטח אם הוותיקים ימשיכו לטפל בעולים, לא יעזור שום דבר, פרוטקציות צריך לשים בצד, אנחנו חייבים ללכת למצב שבנהלים של משרדים תינתן עדיפות ברורה של זיהוי תרבותי.

אלי זרחין: אני אומר, יוצאי אותה תרבות, זה לא חייב שהם ינהלו אותה, יכול להיות אנשי מקצוע נוספים.

אלי זרחין: אבל מי שבא במגע עם הילד הוא חייב להיות יוצא אתיופיה, הוא חייב להיות בן פלשמורה, הוא חייב להיות קווקאזי, כי זה הדרך היחידה לבנות את המערכת.

אלי זרחין: וכל עוד שדברים האלה עדיפות לארגוני עולים, עדיפות לכוח אדם מקרב העולים לא תהיה תנאי במימון ובתקצוב לא יעזור שום דבר.

זאב אלקין: בהמשך ניתן זכות דיבור לנציג של אחד מהגופים הגדולים האלה, החברה למתנ"סים.

אלי זרחין: הם דוגמה דווקא טובה למה שאני אומר, כי רוב האנשים שעובדים איתם בפל"א, כל המגשרים וכל אנשים הם היו יוצאי בוכרה, הם יוצאי אתיופיה, דווקא הם הולכים בכיוון הזה.

זאב אלקין: הם גוף ישראלי גדול.

אלי זרחין: לא אמרתי על גוף, אמרתי להעסיק מול בני נוער יוצאי תרבות, לשים בקשר עם ההורים יוצאי תרבות, הם דווקא עושים את זה.

אלי זרחין: אנחנו מדברים כאן על המצב שבמדינה יש הרבה כסף, המדינה נותנת את הכסף, ואנחנו באים לשטח ואומרים לנו הם עושים אבל הילדים לא מכירים אותם, ילדים בחיים לא ראו את הגוף הזה.

אלי זרחין: ואתם יכולים להגיד כמה שאתם רוצים ולכתוב מי מכיר בנאדם עם שם הג'וינט, מי ראה שם נציג של הג'וינט בבית מנחם?

אלי זרחין: אז מה זה עוזר לי שהג'וינט מקבל כסף עבור גני אביב, מה זה עוזר לי?

אלי זרחין: הילדים שם לא רואים אותם וזה חלק מהדברים שצריכים להגיד כאן, יש תקציבים, חלק מהתקציבים הולכים וחלק מהתקציבים כמו שלדוגמה הבאתי לכם עם הסעיף של חצי מיליון שקל.

זאב אלקין: אם אתה מתייחס לבסיס התקציב, לפי הסקירה שלנו פה, אולי חצי מיליון נעלם, אבל בערך עשרים או שלושים מיליון.

אלי זרחין: סליחה, אבל אריה עושה עבודה שאני לא בטוח שזה התפקיד שלו ללכת לחפש תקציבים, למה שהכנסת לא תחליט, אני רוצה להגדיר בתקציב לצבוע, שבתום הקליטה בקהילה, הוא יקבל חמישים מיליון שקל לנוער עולה, ששרה תקבל חמישים מיליון שקל לנוער עולה בסיכון ולא לקחת מכאן ומכאן, למה זה קשה לעשות?

אלי זרחין: אתה התחלת את הכנסת הזאת במושב הראשון עם בחינות בגרות ואנחנו רואים היום, אני יכול להגיד בבית הספר שאנחנו עובדים ההישגים של תלמידים עולים ותיקים קפצו כמעט ב- 40%, אנחנו רואים שעשינו מהלך, חייבנו לשנות דברים וזה עובד בשטח.

אלי זרחין: אני מאוד רוצה שחלק מהדברים שאנחנו דנים פה כל הזמן, בוא נצא למשהו מעשי, בוא נוודא שבתקציב המדינה ל- 2008 יהיה תקציב מוגדר נוסף, לא חלק מתקציב כללי של הסיכון ושל הקליטה, תקציב נוסף לנוער עולה, לא מיליון, לא שתיים, שיהיה כסף נורמאלי.

אלי זרחין: ואתה יודע שבהבראת המדינה שסכום של כמה עשרות מיליונים זה לא משנה ברמת המדינה, בשטח אני אומר לך, יש לי בתי ספר שאני בעשרים אלף שקל בשנה עושה פלאים.

זאב אלקין: בנושא הזה יש לי בשבילך בשורות רעות ובשורות טובות, הבשורות הרעות שאם רואים את ספר התקציב אז תדע שהתקציב של עודי היה אמור לספוג קיצוץ נוסף.

זאב אלקין: מצד שני יש גם איזה פעולת לחץ על משרד האוצר במסגרת משא ומתן על התקציב שאנחנו עושים את זה גם ביחד הח"כים דוברי רוסית כהרגלנו גם בנושא הזה ויש גם סיכום עם משרד החינוך.

אלי זרחין: לא יהיה קיצוץ?

זאב אלקין: לא, זה היה בשנה שעברה, הסיכום עם משרד החינוך כרגע שכל מה שנביא הם יתנו בדיוק אותו דבר, שאם נביא עשרה מיליון הם יתנו עוד עשרה מיליון.

אלי זרחין: זו דוגמה טובה מה שאתה אומר שהתחילו רק לדבר על התקציב של עודי בהט, קיבלו ממשרד החינוך שאין לו אפילו סעיף תקציבי, כבר קיבל הודעה שיש קיצוץ לעובדי נוער עולה דוברי רוסית או יוצאי אתיופיה בחמישים אחוז.

אלי זרחין: תתחילו עם מגשרים, למה להתחיל מנוער בסיכון?

זאב אלקין: את השאלה הזאת צריך לשאול את אנשי המקצוע.

עמיהוד בהט: אגב, מה ששמעתי אז הקיצוץ, אני מקווה שהוא לא יהיה, אבל אני מעריך שהוא יהיה, הוא יהיה אותו דבר, להגיש תוכנית על 4.5 מיליון מתוך תשעה מיליון מתוך הנחה שאין לנו תקציב.

צביקה לוטן: אני רוצה להוסיף הערה ולחדד כמה דברים של אלי בקטע של ברמה לאומית וברמת ישוב.

צביקה לוטן: אין שום דבר כמעט ברמה לאומית, כל הדברים הם פינצטה של כל ישוב וישוב בפני עצמו ויש מקומות שאותו פרויקט פועל שונה לגמרי מישוב לישוב.

צביקה לוטן: אני אתן לך דוגמה חיה שאנחנו מטפלים עכשיו, בגדרה יש 180 ילדים יוצאי אתיופיה בישוב מגיל ז' עד י"ב, יש להם 18 תוכניות, לכל עשרה ילדים תוכנית.

צביקה לוטן: נלחמים על הילדים, אני כבר שמעתי ילד אומר, תביא לי עשרים שקל אני אבוא, זה מהשטח.

צביקה לוטן: ראש הרשות לא רוצה לוותר, יש שם פרויקט לאומי, בפרויקט הלאומי בתוך הפרויקט עצמו יש עשר תוכניות שרבות על אותם שעות של הילדים, חמש תוכניות מתקיימות ביום שלישי אחרי הצהריים.

צביקה לוטן: עכשיו, לאיפה הילד ילך?

צביקה לוטן: זה אותם 180 ילדים שהם בפוטנציה, מתוך הפוטנציה לא כולם באים.

צביקה לוטן: אז זה מצב שיש לך עודף תוכניות על כמות של ילדים, אם תבוא למקום אחר זה בכלל תמונה אחרת, אז זה קיים.

הכספים האלה הם כספים מבוזבזים, כי גם יהודי אתיופיה בסוף לא נהנים מזה.

אלי זרחין: מי שהקים את הפרויקט הלאומי ידע את זה מראש, נקווה שזה יגיע לילדים.

צביקה לוטן: זה עושה זילות של התוכניות, ברגע שהתוכניות מחזרות אחרי הילדים זה עושה זילות של התוכניות וזה פוגע בערכים החינוכיים במה שהילד צריך לקבל.

צביקה לוטן: יש מקומות שיש תוכניות או שאין להם כלום, או שיש תוכניות וגם מה שיש לא מספיק, בוא ניקח את פתח תקווה בכותרות, בשכונת יוספטל בפתח תקווה שהיא משופעת עולים טריים, יש שם בית ספר אחד, כולו, לא תמצא שם אחד אחר ושם יש להם, אבל הילדים אחרי זה מסתובבים, הייתי שם ביום ראשון לבדוק איזה גמול, ילדים משני בתי ספר.

עמיהוד בהט: זה מתקשר לדוגמה שראינו קודם, מכיוון שהייתה הנחיה שלי לראשי רשויות וגם הנחיה לפל"א שלא יהיה מצב שבו יהיו שתי תוכניות תוספתיות לאותו ילד יוצא אתיופיה.

עמיהוד בהט: ולכן מי שיש לו מילה, שגם הוא נכנס למשרד, אז לא יהיה לו באותו זמן כמה תוכניות.

עמיהוד בהט: ולכן צביקה צריך לחפש בכל הארץ מקומות שבהם יש ילדים שאין להם לא זה ולא זה כדי למצוא אותם ומאוד קשה.

עמיהוד בהט: וזה בדיוק בגלל שיש לנו.

עמיהוד בהט: הארץ מכוסה בייחוד במקומות שיש בהם יוצאי אתיופיה ביוח"א או במיל"ת.

אדוני היושב ראש, למה אי אפשר לקבל אצלנו דו"ח מרכז בהמשך דיון נוסף שאנחנו מקיימים בתחום הזה, כי אנחנו חייבים פעם אחת את הדברים לשים על השולחן, וגם ציבורית וגם להועיל לכל הכספים האלה שהולכים לבזבוז.

צביקה לוטן: אני רוצה להגיד בקטע של העבודה שלנו לפחות עם שני המשרדים, זה ברמת פינצטה לא של ישוב, של בית ספר ושל כיתה, איפה אנחנו נכנסים ואיפה לא, אני מקבל, יש לי את המפה של מיל"ת בכל הארץ, אני יודע שבבית ספר איקס בנתניה במזרח אני לא נכנס לג'- ד' רק ה' ולא ו'.

זאב אלקין: זה לא צריך לעבוד ככה.

צביקה לוטן: אבל מצד שני יש אוכלוסיות שהם בחוץ ואני לא יודע את הסיבה, העולים מחבר העמים הם לא נמצאים בפל"א ולא נמצאים בהרבה תוכניות אחרות ויש בניהם נחשבים לחזקים, אבל לא כולם, מה לעשות.

צביקה לוטן: כנ"ל לגבי יוצאי צרפת שהיום יש כמה מקומות בארץ שמשופעים בהם כמו אשדוד ונתניה שזקוקים לסיוע ולא מקבלים כלום, ילדים מאוד חלשים.

עמיהוד בהט: אגב, התגייסנו בשבועיים האחרונים מיל"ת גם ליוצאי חבר העמים וגם ליוצאי צרפת בכוונה, רק עכשיו טלי נתנה מכתב עם רשימת בתי ספר עם ריכוזים מחבר העמים ומצרפת.

צביקה לוטן: בגדולים לא, בקטנים אולי, זה חידוש אנחנו לא יודעים אותו, בגדולים לא נכנסים ובהחלט יש מקום, אני יכול להגיד לך, בגרות בעלייה עובדת רק עם הילדים שלא בפל"א, כלומר זה ילדים שהם עולים חדשים אבל מחבר העמים.

צביקה לוטן: אנחנו קיבלנו, יש לי עכשיו נתונים מאתמול של התוכניות של הקיץ, של בגרות קיץ שנכנסה לעבוד דיי מאוחר, אבל הייתה עבודה מאסיבית של ילדים שהיו ברמת כישלון והם עברו בגרות.

צביקה לוטן: עכשיו, רובם זה חבר העמים, זה לא מקומות אחרים, כי הם לא נמצאים בפל"א, אז סימן שיש לזה צורך וצריך לסייע בידם ולא לסווג אותם ישר כחזקים.

זאב אלקין: התקציב של בגרות בעלייה הוא חצי מיליון שקל.

זאב אלקין: צביקה לוטן: הוא הקיף כמות קטנה של ילדים.

דבורה גיני מלקי: אני קודם רוצה לומר שהתמונה העגומה והחצי גרוטסקית שצביקה תיאר עלתה גם בישיבות שעשינו אצל עודי בעניין של השימור, התוכנית החדשה, תוכנית החומש וצייר דווקא מישהו דווקא מהעדה איזה שהיא תמונה שבקריית משה ברחובות עומדים שם אנשים וחוטפים את הילדים ברחוב רק כדי שבאמת יהיה להם את השמות כדי למסור לתורמים והתורמים לא פריירים.

דבורה גיני מלקי: אל תשכח שיותר ויותר גופים מאמצים גישות יותר ויותר מקצועיות ושיווקיות וכל דבר אפשר לצייר ככה ואפשר לצייר ככה ולצלם ככה ולדווח ככה, כולל מחקרים מדעיים ואנחנו יודעים את זה וכואבים את זה.

דבורה גיני מלקי: כואב לי כי כמו שהוא אומר, זה לא מגיע לילד.

דבורה גיני מלקי: אני רציתי להפנות את תשומת הלב לקבוצה של ילדים שהיא תחת הידיים שלנו ושהיא מקבלת מעט מידי משאבים שאנחנו יכולים לנצל אותם בצורה מקסימאלית וזה הילדים שיושבים במרכזי קליטה, הם כולם ידועים וספורים, כולם נמצאים תחת המטריה שלנו.

דבורה גיני מלקי: הם קבוצה ייחודית בעניין שקשה יותר לעבוד איתם בגלל הנושא של השפה שהיא מאוד חדשה, קל יותר לעבוד איתם כי הם עדיין לא צברו תסכולים, מרירויות, תחושות נחיתות וכו'.

דבורה גיני מלקי: הממשלה משקיעה הרבה מאוד כסף בתשתיות, זאת אומרת יש את העובדים ויש את המבנים ויש את הכול וכחמישים שקלים לילד לנושאים של חינוך משלים ותרבות וכולי.

דבורה גיני מלקי: ועם החמישים שקלים האלה אני שמה פה שקל, שם שקל, זה כל כך חבל כי אני חושבת שיש לנו שם בתור מדינה אפשרות להשקיע ממוקד, לקדם אותם, תוכנית של כיתה א', כול כך כואב הלב שהילדים האלה בגיל חמש יכנסו שהם מחזיקים את העיפרון ביד שמאל, נכנסים לכיתה א' רגילה כי הם כבר שנה שנתיים בארץ, הם לא יודעים.

דבורה גיני מלקי: אני חושבת שמאוד כדאי לנו וגם אריה אמרנו שנדבר ולא הספקנו לראות איך אנחנו נותנים שם יותר, יש אולי עוד מחזור אחד, יש אולי עוד 3000 ילדים שיגיעו ונגמר.

דבורה גיני מלקי: צריך לראות איך אפשר לעשות שם.

אריה קורת: העלו פה הרבה דברים, ואני מכיר את אלי מתלהב ומתלהם, אז צריך לצנזר חלק מהדברים, כסף נגנב, עמותות מקורבות, מי כמוך יודע שאין היום עמותה שמקורבת, אין כסף שנגנב, הדברים פתוחים, הדברים שקופים, אפשר לבדוק, אפשר לבחון אותם, אז גם בלהט שלנו בוא נקפיד על דיוקם של דברים.

אריה קורת: אני אמרתי גם בפתח דבריי, אנחנו צריכים לעשות הבחנה בין הסיוע הפרטני ובין הסיוע הקבוצתי.

אריה קורת: לגבי הסיוע הפרטני שהוא כולו הולך על תגבור לימודים, יש פיקוח מלא של משרד החינוך ושל בתי הספר בישובים.

אריה קורת: באפיק הזה אין כמעט, אין בכלל, אבל אני רוצה בכל זאת להשאיר אופציה לשינוי, שבו יש כפל תמיכות.

אריה קורת: ואם לילד מסוים ניתן זה רק בהמלצה של מנהל בית הספר לתת לו תגבור נוסף.

אריה קורת: החלוקה היא מאוד פשוטה בין הסיוע ובין תגבור הלימודים במסגרת בית הספר לבין התגבור בשעות הפנאי של היום.

אריה קורת: יכול להיות שילד במסגרת בית הספר מקבל איקס שעות והמנהל או המנהלת ממליצים למשרד הקליטה ולמשרד החינוך במסגרת הפרויקטים שלו כמו אופק או כמו פל"א לתת לו תגבור נוסף בשעות הפנאי.

אריה קורת: ופה ההבחנה בין תקציב מדינה ובין תקציב חיצוני של קרנות ושל תרומות.

אריה קורת: בנושא הזה הדברים מאוד מוגדרים.

אריה קורת: אני מקבל את מה שציינת לגבי מעקב ומחקר, ואכן השלב הבא שלנו בפל"א כי אני אומר עוד פעם, צריך לקחת בחשבון שהיה פה שינוי דרסטי, היה שינוי בנושא של פל"א, אם עד 2006 המשרדים עבדו בנפרד היום המשרדים עובדים יחדיו, יש איגום משאבים.

אריה קורת: השלב הראשון היה התנסות בתהליך עבודה, השלב הבא שלנו לגבי 2008 זה להיכנס לנושא של המעקב והמחקר בנושא של פל"א.

אריה קורת: ללא ספק שאנחנו נעשה את הכול כדי להגדיל משמעותית את היקף הילדים שמגיעים לפל"א.

אריה קורת: הבעיה היא בעיה תקציבית, רק תיקחו את הנתון שמופיע פה, התקציב של המשרד לנושא פל"א הוא שלושה מיליון, בפועל בסוף השנה העברנו כבר כשמונה מיליון שקל.

אריה קורת: זאת אומרת המגמה שלנו היא כן לנסות להרחיב עד כמה שניתן מתוך מגמה שכמה שיותר ילדים ישולבו מאוכלוסיות שונות.

אריה קורת: גם במכרז לראשונה אפשרנו לילדים יוצאי גרוזיה ולילדים יוצאי צרפת להשתלב, אלה דברים שאנחנו בהחלט הולכים לקראת, הבעיה היא בעיה קודם כל תקציבית.

זאב אלקין: המסר העיקרי שהושמע כאן, אני מאוד מקווה שתיקח אותו, תחשוב עליו כי היה כאן קשר מאוד ברור לגבי גיוון סוגי האוכלוסייה ואני מקווה שכשאתם בונים פעילות זה נכון גם לאודי וגם אליך.

אריה קורת: הגענו למשל לסיכום עם הפרויקט הלאומי.

אריה קורת: בנתניה הפרויקט הלאומי נכנס, המשרד יצא, אז כבר מתפנים משאבים לתת מענה לעולים.

אריה, יש פה בלגאן במובן הזה שהכספים בשטח יורדים בלי בקרה, בלי תיאומים, לא מכם, אתה מעביר אבל יש עוד אחד שתיים שמנסה.

אריה קורת: יש תיאום מלא לגבי לפחות התגבור הלימודי.

אריה קורת: אני מסכים אתכם בנושא של הפרויקטים הקבוצתיים אין פיקוח מלא, אנחנו כן מנסים לבנות איזה שהוא מערך, זה נושא רחב יותר, אני מוכן שפעם נדון בו, הוא נושא אחר.

אריה קורת: סיוע קבוצתי זה לא סיוע פר משתתף, אלא זה סיוע פר קבוצה, בהחלט יכול להיות מצב שילד מגיע, רץ מחוג לחוג, זה לא רע.

זאב אלקין: אם יש ילד שני שלא מקבל?

אריה קורת: ילדים יכולים להשתלב, ברגע שהפרויקט הוא בעפולה, זה פתוח לכל הילדים, מדרך הטבע יש ילד שמעדיף בלט וילדה שמעדיפה כדורגל.

זאב אלקין: אם יש באותו זמן ילד שלא הולך לא לזה ולא לזה, זה בעיה.

זאב אלקין: אני מציע כך לסיכום כי אנחנו חייבים לסיים.

זאב אלקין: יש פה את התמונה התקציבית של הפעילות המשרד, אנחנו קיבלנו בצורה דיי ממצה עוד בישיבה הקודמת וקצת הרחבנו לגבי כמה מהדברים בישיבה הזאת.

זאב אלקין: אנחנו נסיים את הסיבוב הזה של הדיון אבל נשארו לנו שני ספיחים שאנחנו נחזור אליהם במהלך השנה, הספיח האחד קשור לכל הנושא של טיפול בילדים יוצאי אתיופיה, מצד אחד בריבוי אפיקים וריבוי התקציבים שבא על חשבון משהו אחר ומצד שני ביעילות השימוש בתקציבים הגדולים הקיימים ועל זה נקיים פה אולי יותר מישיבה אחת בהמשך.

זאב אלקין: הסוגיה השנייה זה המסרים שהושמעו כאן שתיקח אותם גם בנושא של העבודה עם הארגונים שמשלבים עולים בעבודתם, או שבעצמם הם ארגוני עולים, גם בנושא של הרחבה כאוכלוסיית יעד של העולים, לא רק עולי אתיופיה ואפילו לא רק עולה קווקאז ובוכרה אלא כלל הילדים העולים, זה נכון לגבי עודי וזה נכון לגביך ואנחנו לסוגיה הזאת עוד נחזור בהמשך.

זאב אלקין: תודה רבה.