ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 301, 2007-11-12 11:15

מיכאל מלכיאור: שלום לכולם, לפני שנפתח את הדיון, נשמע איך הרב הלפרט רואה את פרשת ויצא, ומה הוא יכול להשכיל אותנו בפתיחת הדיון על גנזים, מתוך החלומות של יעקב אבינו.

מיכאל מלכיאור: אני לא יודע מה הוא בוחר, הוא כבר יחליט.

שמואל הלפרט: אני רוצה לברך את היושב ראש, שפותח את הישיבות בימי שני עם דבר תורה.

שמואל הלפרט: אני מתנצל על כך שאיחרתי, לא יכולתי להגיע לישיבה הראשונה.

שמואל הלפרט: פרשת השבוע, פרשת וייצא, כפי שכבר הזכיר היושב ראש, וייצא יעקב, אומר על זה רש"י, שיציאת צדיק מן המקום עושה רושם.

שמואל הלפרט: בזמן שהצדיק בעיר, הוא הודה, הוא זיווה.

שמואל הלפרט: בשעה שהצדיק עוזב את העיר, פנה הודה, פנה זיווה, ופנה הדרה.

שמואל הלפרט: תרומתו של הצדיק בעיר, מקרין על כל הסביבה, וזה דבר ידוע.

שמואל הלפרט: אם הסביבה קדושה, ויש לה מידות טובות, באופן ישיר או בעקיפין, הציבור לומד ממנו.

שמואל הלפרט: ההתנהגות של הצדיק, התנהגותו האישית, משפיע על התנהגותם של כל אלה שמתגוררים במקום.

שמואל הלפרט: במידה והאנשים מנסים לסטות מן הדרך הישרה, הצדיק מוכיח אותם, משתדל להחזיר אותם למוטב.

שמואל הלפרט: יש לזה השפעה רבה מאוד על הסביבה.

שמואל הלפרט: לכן חז"ל אומרים, שטוב לצדיק, טוב לשכנו, הפוך זה גם כן.

שמואל הלפרט: משה רבינו, כאשר הגיע הזמן שהוא היה צריך לפרוש מן העולם, הוא מבקש מהשם שייצא לפניהם, ושיבוא לפניהם.

שמואל הלפרט: עדת השם כצאן שאין להם רועה.

שמואל הלפרט: השם עושה מקום לצדיק שהוא ידריך את הציבור, זה משפיע בצורה מאוד שלילית.

שמואל הלפרט: לכן אנחנו רואים, שזעקת סדום ועמורה רבה, והוא רוצה להפוך את סדום, בא אברהם אבינו ומתחיל להתווכח עם הקדוש ברוך הוא, ושואל, אולי יש שם 40 צדיקים, 30 צדיקים, ירד עד ל-10 צדיקים.

שמואל הלפרט: מה היתה הכוונה של אברהם אבינו, לא כדי להציל דווקא את ה-10 צדיקים, או 20 צדיקים.

שמואל הלפרט: אם במידה וישנם מספר צדיקים בסדום, בטוח שהם יוכלו לשנות את הדרך של אנשי סדום ועמורה, יוכלו להחזיר אותם למוטב.

שמואל הלפרט: ולכן, בזכות הצדיקים, כדאי להשאיר את כל המקום לא להכרית את סדום ועמורה, כי במידה ויש שם צדיקים, חזקה על צדיקים שהם יוכלו להחזיר אותם בתשובה.

שמואל הלפרט: אבל לצערנו הרב, כאשר לא היה אפילו צדיק אחד בסדום, אז קרה מה שקרה.

שמואל הלפרט: זה מה שחשוב שאנחנו נדע, הרמב"ם אומר כמעט באותו קו מחשבה, מדרכי אדם, שהוא יושפע מהסביבה, מאשר הסביבה שהוא מתגורר בה.

שמואל הלפרט: במידה ובסביבה ישנם אנשים הגונים, אנשים צדיקים, שמשפיעים טוב על הציבור, יש על זה השפעה חיובית מאוד, יישוב כזה שיש בו צדיקים, ויש בו אנשים חשובים, כדאי מאוד להתגורר.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

מיכאל מלכיאור: מספרים על הרוביצ'ר שהיה מאוד חריף, ואפילו הוא הגיע עד כדי כך, שהיה משהו בגמרא שהוא לא אהב, הוא לא נגע בגמרא.

מיכאל מלכיאור: אבל בפרשנות, ככה בצד, אפילו בתוספות, היה מהתוספות שהוא לא אהב, הוא לקח מספריים וחתך את זה מתוך הדף.

מיכאל מלכיאור: זה רק הוא היה יכול לעשות.

מיכאל מלכיאור: אז שאלו אותו, מילא התוספות אתה חותך מתוך הדף, אבל מה עם התוספות בעמוד השני?

מיכאל מלכיאור: הוא אמר, אוי לרשע, ואוי לשכנו.

מיכאל מלכיאור: זה היה כמובן בבדיחותא, אבל בחריפותו הרבה.

מיכאל מלכיאור: אבל באמת, ההשפעה של צדיקים הרבה מעבר לכל פרופורציה, הטוב שאדם עושה, משפיע לאלף דור.

מיכאל מלכיאור: וכאשר אדם עושה רע, זה משפיע הרבה פחות.

מיכאל מלכיאור: זה הסיכוי שלנו.

מיכאל מלכיאור: לגבי גנזים, אני מוכרח לומר שמנהלת הוועדה, בהתמדה, ובצורה נמרצת, אומרת שאנחנו חייבים להציל את הגנזים של מדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: מאחר והיא צודקת גם בזה, אנחנו אכן רוצים לשאול איפה הדברים עומדים, ומה ניתן לעשות.

מיכאל מלכיאור: אם הדברים לא עומדים איפה שהם צריכים להיות, אני לא יודע מי, אולי משרד התרבות, מיכה, יציג את הנושא בכל חומרתו, או אולי המצב טוב יותר.

מיכה יינון: בכל תקוותו.

מיכה יינון: זה נכון שאנחנו מתגלגלים לכל מיני הצעות ורעיונות.

מיכה יינון: היום יש רעיון חדש של הספרייה הלאומית שהתנדבה לעניין.

מיכאל מלכיאור: אמרתי שזה הדבר הכי טבעי שיעבור לספרייה הלאומית.

מיכה יינון: אבל אתה יודע שלא כולם יוצאים בלידה טבעית.

מיכאל מלכיאור: עד עכשיו הספרייה הלאומית, לא היתה ספרייה לאומית.

מיכאל מלכיאור: היא היתה של האוניברסיטה.

מיכאל מלכיאור: עכשיו, כאשר זה הופך גם של האוניברסיטה, וגם לאומית, זה דבר אחר.

מיכה יינון: כדי שהטוב מאוד לא יהיה האויב של הטוב, אני רוצה לדבר על דבר אקטואלי ועכשווי.

מיכה יינון: עברנו גלגולים ואני לא רוצה להיכנס לכל ההיסטוריה.

מיכה יינון: כרגע יש הסכמה בכתובים, בין אגודת הסופרים שהיא בעלת ארכיון גנזים, לבין עיריית תל אביב, מינהל התרבות, גנז המדינה, בית אריאלה.

מיכאל מלכיאור: אגודת הסופרים הם היום הבעלים.

מיכה יינון: הם היו תמיד הבעלים.

מיכה יינון: אני לא רוצה להיכנס למה הוקמה העמותה לניהול גנזים, בגלל בעיות שהיו באגודת הסופרים, בעיות כספיות שנידונות בדיון פלילי במקום אחר.

מיכה יינון: אני לא רוצה להיכנס לזה.

מיכאל מלכיאור: בבורות מלאה אני שואל, איך זה שהגנזים של מדינת ישראל - -

מיכה יינון: זה לא גנזים של מדינת ישראל.

מיכה יינון: אגודת הסופרים הקימה מכון גנזים עם קום המדינה בערך, זה לא גנזך המדינה.

מיכאל מלכיאור: את זה אני יודע, אלה גנזים תרבותיים.

מיכאל מלכיאור: הם לקחו על עצמם לפני קום המדינה.

מיכה יינון: לא לפני קום המדינה, ב-1951.

מיכה יינון: כשהמדינה עוד היתה עסוקה בצנע ובדברים אחרים, ולא היתה ספרייה לאומית.

מיכה יינון: תפסו יוזמה אגודת הסופרים, שהיו אז אנשים רציניים, והקימו את מכון גנזים שריכז את כתבי היד, וכל מיני מסמכים אישיים.

מיכה יינון: ארכיונים פרטיים אישיים של הסופרים, שהחליטו להעניק את זה למכון גנזים ליוזמה הזאת, וחשבו שזה המקום הנכון לשמור את גנזיהם שם.

מיכאל מלכיאור: הכוונה היתה רק לשמור, או שיוצג לציבור שיהיה מוזיאון?

מיכה יינון: לא מוזיאון, אלא מכון מחקר וארכיון ציבורי, וכך זה התנהל.

מיכה יינון: עד שקרה מה שקרה, זה התנהל בבית הסופר ליד בית סוקולוב, צמוד לבית העיתונאים.

מיכה יינון: זה התנהל כך הרבה שנים.

מיכה יינון: עד שקרה שם, לא באשמת גנזים, הניהול היה על ידי אגודת הסופרים.

מיכה יינון: הניהול הזה התפנצ'ר, אם אפשר לומר כך.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת, עד 2002 הכל היה כמו שצריך?

חדוה רוכל: התנהלנו יפה.

מיכה יינון: המדינה תיקצבה את זה לדורותיה.

מיכה יינון: כלומר, לא שאני המצאתי את זה בתקופתי, אלא מדורות של מינהל התרבות, תיקצבו את כל המכון הזה.

מיכה יינון: את אגודת הסופרים, את כתב העת של אגודת הסופרים.

מיכה יינון: זה הי חלק מהפרוייקטים.

מיכה יינון: זה היה כחלק מההתנהלות של אגודת הסופרים.

מיכה יינון: כשקרה מה שקרה, כשראינו שאנחנו מעבירים כסף למכון גנזים, והכסף לא מגיע לפעילות של מכון גנזים, אלא לצרכים אחרים.

מיכה יינון: הוחלט להקים ב-2002, עמותה לניהול גנזים, היא לא לקחה על עצמה בעלות, אלא לקחה על עצמה את הניהול.

מיכה יינון: זה היה בהסכמה עם משרד המשפטים, כי היתה פה בעיה של עמותה שלא מלאו לה שנתיים.

מיכה יינון: איך להעביר לה את הכסף, אתה מכיר את כל הפרובלמטיקה, התגברנו על הכל, והתחלנו להעביר להם.

מיכאל מלכיאור: בכמה כסף דובר?

מיכה יינון: זה היה בסכום של 600-700 אלף שקלים לשנה, סדרי גודל כאלה.

מיכה יינון: זה היה גם חלק מפרוייקט שהוא דיגיטציה של כל הכתבים שנמצאים במכון גנזים.

מיכה יינון: המהלך הזה לא צלח, לא הצליח מכל מיני סיבות.

מיכה יינון: היה מדובר שהקבוצה הזאת שלקחה על עצמה את הניהול, תגייס כספים, תגייס תרומות.

מיכה יינון: כל זה לא הצליח, ואז התחילו בעיות שמבחינת יסודות התקציב, אי אפשר להעביר כסף לעמותה שהיא מתוקצבת במאה אחוז על ידי המדינה, והיא לא מגייסת תרומות.

מיכה יינון: בקיצור, העניינים האלה התחילו להשתבש.

מיכה יינון: גם המקום עצמו הוא מקום שלא מתאים בעידן המודרני להחזיק את הכתבים, האלה שמטבע הדברים צריכים טיפול מיוחד.

מיכאל מלכיאור: זה אוצר שיש שם?

מיכה יינון: כולם מסכימים על זה, עובדה שמתעניינים בזה, הספרייה הלאומית, המדינה מתעניינת בזה, הממשלה.

מיכה יינון: אנחנו אפילו הגענו לאיזשהו שלב, שהצענו לגנז המדינה לפעול על פי חוק הארכיונים הציבוריים ולהציל, כמו חפירות הצלה של ארכיאולוגיה, רק תבוא עם משאית לקחת את כל החומר הזה, ולשים אותו בגנזיו, עד שהעניינים הסתדרו.

מיכאל מלכיאור: זה חומר רק מהארץ, או גם מהתפוצות?

חדוה רוכל: סופרים עבריים מהארץ ומחוץ לארץ.

מיכה יינון: חלק כאן, וחלק כאן.

מיכה יינון: יש גם של הסופר עגנון, שחלק בספרייה הלאומית, וחלק נמצאים שם.

בטי דן: חלק הארי בספרייה הלאומית, לא חלק חלק.

מיכה יינון: שלא תתבלבלי, אני בעד הספרייה הלאומית.

מיכאל מלכיאור: כולנו בעד.

שמואל הלפרט: אין כן כפילות?

שמואל הלפרט: אם יש את הספרייה הלאומית, יש את בית הגנזים.

מיכאל מלכיאור: הספרייה הלאומית רק עכשיו מוקמת.

שמואל הלפרט: למה לא לרכז הכל במקום אחד, תחת קורת גג אחת?

מיכה יינון: בתיאוריה זה נכון.

מיכה יינון: אבל בחיים האמיתיים זה שייך לעמותה מסוימת שפעלה בתל אביב במשך 60 שנה ויותר.

מיכאל מלכיאור: מבחינה חוקית, למי שייך?

מיכה יינון: שייך לאגודת הסופרים.

מיכה יינון: אם אגודת הסופרים לא מטפלת בו נכון, אז בתיאוריה המשפטית גנז המדינה הוא אחראי על הארכיונים הציבוריים.

שמואל הלפרט: יש מנגנון כפול - - -

מיכאל מלכיאור: נשאף לפתרון הזה.

מיכאל מלכיאור: בטח יבואו מעיריית ירושלים, ויגידו מה פתאום להגיע לירושלים, לבירת ישראל.

מיכאל מלכיאור: הספרייה הלאומית, מה פתאום.

מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים - - -

דפנה לב: לא בגלל בירת ישראל.

דפנה לב: הספרייה הלאומית, אני למדתי בה כמה שנים טובות.

מיכה יינון: אני מציע לא לערבב שמחה בשמחה.

מיכאל מלכיאור: האם קונים או דואגים שאוספים חדשים ייכנסו?

מיכה יינון: אוספים חדשים, לדעתי, כבר בשנים האחרונות, אם תתקן אותי חדוה.

מיכה יינון: היות ויודעים שיש פה בעיות, אז יש בבאר שבע, יש בתל אביב, יש בספרייה הלאומית.

מיכה יינון: עכשיו חיים גורי העביר את כתביו לספרייה הלאומית.

מיכה יינון: אפלפלד העביר לאוניברסיטת באר שבע, כי הוא פרופסור לספרות בבאר שבע.

מיכה יינון: יש באוניברסיטת תל אביב מכון.

מיכה יינון: עמיחי, באוניברסיטת ייל.

מיכה יינון: יש פה כל מיני מהלכים.

יהודית גידלי: סליחה, התחלת משפט, אחרי הרבה דיבורים יש הסכמה.

מיכה יינון: זה העיקר, לזה רציתי להגיע.

מיכה יינון: יושב ראש רצה ללמוד את ההיסטוריה.

מיכה יינון: המצב המציאותי עכשיו, אני מציע שתתנו לנו גיבוי לבצע אותו, כי אם נתחיל להסתבך עוד פעם, זה לקח הרבה זמן, והרבה דיונים, והרבה בעיות, הרבה בלאגנים, עד שהגענו למצב שכל הנוגעים בדבר מסכימים על המהלך הנוכחי.

מיכה יינון: הנוגעים בדבר, קודם כל אגודת הסופרים שהיא בעלת הנכס, מינהל התרבות שמממן את מכון גנזים לדורותיו.

מיכה יינון: גנז המדינה, שהוא הסמכות המקצועית בענייני ארכיונים במדינת ישראל.

מיכה יינון: עיריית תל אביב, שבתחומה, הדבר הזה מתנהל עשרות שנים, ויש לה מקום מרכזי שנקרא בית אריאלה, שאתה ודאי מכיר אותו גם, שהוא מרכז התרבות של תל אביב, ואולי גם מרכז ארצי אפשר לומר.

מיכה יינון: אני מקווה שאני אומר נכון, שגם מנהלת מכון גנזים, רואה בזה פשרה הוגנת.

חדוה רוכל: ראיתי בזה פשרה הוגנת.

מיכה יינון: קודם היו לה רעיונות אחרים, לכן אני אומר היה קשה להגיע.

מיכה יינון: יש פה כל כך הרבה גורמים ושותפים, ולכן אני מציע, שאפילו הרעיון בתיאוריה של ספריה לאומית, שהיא כבר תהיה ספריה לאומית, ותהיה לה בניין אדיר בעוד שבע שנים.

מיכה יינון: במקרה הטוב, אני מקווה שעד אז הכנסת תדון בזה עוד פעם, ותבדוק את העניין הזה.

מיכה יינון: אנחנו מציעים עכשיו לא לסבך את המהלך הזה ברעיונות אחרים, שיסיטו אותו מהמהלך שלו, ואנחנו חושבים שתוך כמה חודשים, הדבר הזה יקרום עור וגידים, ייפתח לציבור בבית אריאלה.

מיכה יינון: עיריית תל אביב עשתה מהלכים כאלה, העבירה ארכיון תיאטרון שהיה באיזושהי דירה, וראינו את זה כדוגמה טובה.

מיכאל מלכיאור: אתה רואה מבחינה מקצועית, שזה יספק.

מיכאל מלכיאור: גם לשמור על זה, וגם יכול לפתח...

מיכה יינון: בהחלט כן.

מיכה יינון: עיריית תל אביב מוכנה גם להשקיע בזה לא רק את המבנה שהוא קיים, אלא גם תמיכה שנתית יחד איתנו.

חדוה רוכל: מה שרציתי לומר, אני לא מנסה לסבך כאן שום דבר.

חדוה רוכל: יש לנו כאן איזושהי תכנית פשרה, לעבור במצב זמני לבית אריאלה.

חדוה רוכל: כפי שאתה שומע, זה יקח הרבה זמן.

חדוה רוכל: מדברים שנה ומשהו.

מיכאל מלכיאור: נאמר תוך כמה חודשים.

חדוה רוכל: יש לי שאלה לגבי התכנית החדשה הזאת.

חדוה רוכל: אנחנו נמצאים עכשיו עדיין בבית הסופר.

חדוה רוכל: העובדים שלי נוקטים עיצומים הרבה זמן, משום שלא העבירו תשלום, לא למשכורות שלהם, ולא העבירו תשלום לספקים.

חדוה רוכל: אלו ספקים רציניים.

חדוה רוכל: אנחנו חתמנו על חוזה עם חברה שמתחזקת את האתר שלנו, וחברה שמתחזקת את רשת המיחשוב.

חדוה רוכל: אנחנו מנותקים היום.

חדוה רוכל: האוספים שמורים בצורה טובה, אנחנו גם קלטנו ארכיונים.

חדוה רוכל: הארכיון האחרון שקיבלנו של אורלי קסטל-בלום.

חדוה רוכל: יש לנו גם ארכיונים שמחכים לנו, משום שהם רוצים שהארכיון יהיה בגנזים, ולא במקום אחר.

חדוה רוכל: אני רוצה לשאול את מיכה, ואת כל העוסקים במלאכה, מה קורה עד שנגיע לבית אריאלה איך אנחנו נתפקד.

חדוה רוכל: אנחנו לא נותנים שירות, איך נמשיך את כל הפעילות שהפסקנו, של מיזעור סריקה, משום שאנחנו צריכים להציל את המסמכים.

חדוה רוכל: זה לא יכול לעמוד במצב סטטי ולחכות עד בית אריאלה.

חדוה רוכל: צריך להמשיך להציל, כי לא יהיה מה להעביר לבית אריאלה.

חדוה רוכל: אנחנו לא נמשיך במפעל הזה.

חדוה רוכל: אני רוצה לשמוע אם יעבירו תקציבים לזה, ואם יחזירו את מאגר המידע כדי שנוכל לתת שירות.

חדוה רוכל: יש לנו המון אנשים שיש להם ספרים אצל מו"לים, ורוצים לסיים עבודות, ומתי צוות גנזים יוזמן לראות בבית אריאלה את המקום.

חדוה רוכל: לא ראינו, אנחנו הצוות המקצועי שצריך לסייע במעבר.

מיכאל מלכיאור: אתם חלק מההסכם החדש.

חדוה רוכל: לא הוזמנתי לראות.

חדוה רוכל: אני רוצה לדעת מתי התהליך יתחיל.

מיכאל מלכיאור: מה עושים עם כל השאלות המאוד חשובות והנכונות.

מיכה יינון: פנינו לד"ר משה מוסק, שהיה עד עכשיו מנכ"ל גנזך המדינה.

מיכה יינון: הוא נמצא פה איתנו, וביקשנו ממנו לעמוד בראש הצוות המקצועי של כל המעבר הזה, ושל כל תקופת הביניים, עד שבית אריאלה יהיו מסוגלים לתת שירות לציבור, ועד שהגברת רוכל, ואנשי הצוות שיוזמנו, יוכלו לשבת ולעבוד שם ולתת שרות לקהל.

מיכה יינון: הוא עשה שם ביקור, יש לו הצעות לא מאה אחוז מתאימות למה שחדוה אומרת.

מיכאל מלכיאור: צריך להפריד בין שני דברים.

מיכאל מלכיאור: יש דברים שאם לא יעשו אותם עכשיו, לא ייעשו.

מיכאל מלכיאור: יש דברים שאם אתם באמת במהלך, וכולם בהסכמה, וזה יקרה תוך מספר חודשים עד שנה, זה...

מיכה יינון: התשובה היא, שאנחנו ניסינו לטפל בנושא העובדים בדרך לא קונבנציונלית, שמשרדי הממשלה לא אוהבים לעשות, והעברנו את התקציב שעומד לרשותם למשרד ראש הממשלה, שגנז המדינה הוא חלק ממנו, כדי שגנז המדינה יעסיק את העובדים האלה כרכישת שרות.

מיכה יינון: יש פה נושאים משפטיים ביורוקרטיים סבוכים.

מיכה יינון: אנחנו מתקצבים את זה כל השנים.

מיכאל מלכיאור: הם בעיצומים כי לא קיבלו שכר.

מיכה יינון: הם קיבלו עד חודש מסוים.

מיכה יינון: ברור שזה לא מצב נורמלי.

מיכה יינון: אני לא חושב שזה שמחה גדולה.

מיכאל מלכיאור: כולם מקבלים שכר עד חודש מסוים.

מיכאל מלכיאור: השאלה אם זה חודש כסליו, או שזה חודש - - -

חדוה רוכל: ורוצים לדעת אם תהיה לזה המשכיות.

חדוה רוכל: מה יהיה עד סוף השנה והלאה.

מיכה יינון: יש פה בעיות משפטיות שלא מאפשרות לנו לצערי.

מיכאל מלכיאור: זאת לא בעיה תקציבית, זאת בעיה משפטית.

מיכה יינון: כמה חודשים קיבלתם?

חדוה רוכל: קיבלנו שישה חודשים, עד יוני.

מיכה יינון: חצי שנה.

חדוה רוכל: ארבעה חודשים לא קיבלנו.

חדוה רוכל: מיוני עד אוקטובר.

מיכאל מלכיאור: זה כמעט חצי שנה.

קריאה: אתה בטח מקבל שכר כל חודש.

מיכה יינון: לא רוצה להיכנס לפרטים, למה כל זה קרה וכו'.

מיכה יינון: זה לא מקום להתדיין על זה.

מיכה יינון: ניסינו להתגבר על זה באמצעות העברת התקציב.

מיכאל מלכיאור: יש תקציב למשכורת לכל השנה, לא יהיה שום מצב שהעובדים בסופו של דבר לא יקבלו את השכר שלהם.

מיכאל מלכיאור: אבל צריך להיות קצת יותר בדחיפות.

מיכה יינון: עד עכשיו לא כל כך שיתפו פעולה.

מיכה יינון: אבל אנחנו מקווים שהכל יסתדר.

מיכאל מלכיאור: נשמע את המנכ"ל של גנזך המדינה.

משה מוסק: אנחנו קיימנו ישיבה שהשתתפו בה נציג אגודת הסופרים, האיש המיועד להיות הפרוייקטור של הפרוייקט הנדון.

משה מוסק: בעקבות המפגש הזה, יורם קליינר, שהוא הכין תכנית ופרוגרמה במעבר של ארכיון גנזים לרמת גן, רעיון שנפל.

משה מוסק: על כל פנים בזבזנו שלוש שנים יקרות עם פרוייקט שלא צלח.

משה מוסק: עכשיו אנחנו הולכים על פרוייקט, שאנחנו מקווים שהוא יצליח תוך זמן קצר.

משה מוסק: בעקבות הפגישה הזאת הוכן דו"ח שהועבר מינהל התרבות, ולגנז, אני לא יודע אם אתם קיבלתם, אתם תקבלו אותו, שאומר את עיקרי הדברים שמיכה יינון אמר כאן.

משה מוסק: מה שחשוב פה, בעצם הדחיפות של הפעולה.

משה מוסק: הדחיפות הכי גדולה, קודם כל למנוע נזק לחומר שנמצא היום.

מיכאל מלכיאור: חדווה אמרה שאין סכנה.

חדוה רוכל: אין סכנה לחומר.

משה מוסק: יש מצב של התדרדרות שנמשך הרבה זמן, שצריך להפסיק אותו מזמן.

משה מוסק: צריך להפסיק את מצב ההתדרדרות של המקום שהוא מוזנח, מלוכלך, ומסתובבים שם ג'וקים בפרוזדורים.

משה מוסק: חדווה אומרת שיש אבק שאי אפשר לעבוד שם.

משה מוסק: ולכן צריכים לפעול מהר, כדי להוציא את החומר משם.

חדוה רוכל: אילו היה לנו תקציב מראשית 2007, היה נקי ומסודר, בשיא הפעילות הכל קורה.

משה מוסק: את צודקת מאה אחוז.

משה מוסק: לא נחפש את האשמים עכשיו, המצב היום הוא גרוע מאוד, והחומר יכול להיפגע, אם אנחנו ניתן את ידינו להמשך המצב הזה.

משה מוסק: לכן, אנחנו צריכים לפעול מהר, לארוז את החומר, להעביר אותו מהר ככל האפשר לבית אריאלה.

משה מוסק: בו זמנית, יוכשר המקום בבית אריאלה, ויש לנו פה נציגה של בית אריאלה, שתגיד לנו מתי המקום יהיה מוכן.

משה מוסק: לפי התחזית שלנו, ויש אנשים שמכירים את הנושא, ויש להם נסיון בכך.

משה מוסק: מדובר בחצי שנה, עד שמונה חודשים, שהחומר יעבור.

משה מוסק: כלומר, עד מחצית 2008, אנחנו מקווים שהחומר יהיה שם, והוא ייפתח לציבור הרחב.

מיכה יינון: אם כולם ישתפו פעולה, והעובדים יעזרו לנו לבצע את זה.

חדוה רוכל: אם נקבל משכורת, והצוות יוכל לעבוד.

דפנה לב: עיריית תל אביב בהחלט נחלצה להציל את עמותת גנזים, ואת מכון גנזים, משתי סיבות עיקריות.

דפנה לב: באופן היסטורי, הוקם בתל אביב, יושב בתל אביב משנות החמישים.

דפנה לב: יש בו אוסף שרובו של סופרים, שבעצם עבדו, פעלו, חיו בתל אביב.

דפנה לב: זה אוצר תל אביבי לכל דבר.

מיכאל מלכיאור: זה לוקאל פטריוטיזם במובן החיובי.

דפנה לב: אני נולדתי בתל אביב, וחיה בתל אביב.

מיכאל מלכיאור: דפנה מייצגת את תל אביב בתפקידה החדש.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מעריכים שמאז שהיא נכנסה לתפקיד, הנושא של התרבות בתל אביב, מקבל דחיפה מאוד יפה.

מיכה יינון: עובדה היא שלפני תקופתה, תל אביב לא שיתפה איתנו פעולה לפתור את הבעיה.

דפנה לב: מאחורינו עומדים כמה אנשי מחקר של ספרות, ד"ר מוסק מכיר אותם, שכתבו מכתבים, מבקשים להשאיר את האוצר בתל אביב.

דפנה לב: פרופ' זוהר שביט, פרופ' דן מירון, ועוד אחרים.

משה מיטלמן: היא בילתה הרבה שעות בתוך הארכיון הזה.

דפנה לב: הגענו למסקנה שהיא לא היתה קלה, כי היא עולה כסף לעיריית תל אביב.

דפנה לב: אנחנו לא סתם מתנדבים.

דפנה לב: בית אריאלה שהופך לדעתנו להיות גנזך לאומי בהרבה דברים, לא בכל הדברים, לא הכל יהיה בתל אביב, חלק יהיה בירושלים.

דפנה לב: בכל זאת הופך להיות גנזך לאומי, שיש בו כרגע את תיאטרון המחול, את ספריית הרמב"ם, שהיא ספרייה מעולה שבמעולים, את ספריית התיאטרון, את כל האוסף של העיתונות.

מיכאל מלכיאור: מה זה ספריית הרמב"ם?

דפנה לב: זו ספרייה תורנית מעולה.

דפנה לב: אני מציעה לכם לבקר, אני ביקרתי בה והתרשמתי מאוד.

דפנה לב: ספריית אחד העם, יש אוספים שנשמרים בבית אריאלה, והם אוספים ברמה בין לאומית.

דפנה לב: נשמרים בתנאים הטובים ביותר.

דפנה לב: אנחנו מתכוונים לתת לגנזים חדר תצוגה ועבודה ראוי, עם מקום שבו יוכלו לפחות את הדברים שנמצאים בפעולה, או שאנשים יעבדו עליהם, להציג אותם ולשים אותם, ומקום איכסון בתנאים מתאימים, שיש שם איכסונים נוספים של אוספים.

מיכאל מלכיאור: הגעתם להסדר כלכלי עם המדינה.

דפנה לב: הגענו לכמה הסכמות עם המדינה.

דפנה לב: המדינה משתתפת בהעברת הגנזים.

מיכאל מלכיאור: מתי ההסכם הזה ייחתם?

דפנה לב: בעצם הוא חתום.

מיכה יינון: החלפנו מכתבים, לא עשינו חוזה משפטי.

שמואל בר נוי: אני יושב פה, ואומר, איך יש הזדמנות שבמחי רגע יגרמו נזק לעתיד, ואני חושב שצריך להגיד מלה טובה לגנזים.

שמואל בר נוי: עברתי קצת על מה שהם עושים, למרות הקשיים, הם עשו את המיטב אני חושב, וצריך להגיד מלה טובה לעובדים, ולמנהלת.

שמואל בר נוי: היות ומדברים פה על חומר שיש לו משמעות לאומית, לא משנה תל אביב, כי גם ברשימת היוצרים, יש גם אנשים שגרו בירושלים.

שמואל בר נוי: לא זאת הנקודה.

שמואל בר נוי: אם אנחנו מסתכלים לאן הולכת הספרייה הלאומית, ומה יש בה, ואני מקרין מרחוק שמטרת הספרייה, איסוף שימור טיפוח בהנחלה של אוצרות ידע ומורשת בתרבות בכלל, בזיקה לארץ ישראל, למדינת ישראל, ולעם היהודי בפרט, הרי די ברור שיש לנו הזדמנות לאחד את הארכיון הזה עם ארכיון של עוד סדר גודל של 750 יוצרים, 250 מתחומי המוסיקה, כ-500 יוצרים אחרים, מתוכם כ-150 סופרים, שאגב, חלק מהמרכיב נמצא אצלנו, חלק מהמרכיב נמצא בגנזים.

שמואל בר נוי: ואני מסתכל מנקודת מבט מעבר לפאן הלאומי, גם מנקודת מבט של החוקר.

שמואל בר נוי: כדי לקבל את כל החומר, צריך להסתובב בשורה שלמה של מוסדות כדי לקבל תמונה מלאה.

שמואל בר נוי: אציין סופרים אצלנו, ש"י עגנון ארכיון המלא, התכתבויות של ש"י עגנון לאחרים נמצאים בגנזים.

שמואל בר נוי: אורי צבי-גרינברג, חיים באר, עמליה כרמון, יזהר סמילנסקי, אחד העם, א"ב יהושע, חיים גורי ואחרים.

שמואל בר נוי: היות ואנחנו הולכים למהלך שאתם הייתם שותפים --

מיכאל מלכיאור: אני מקווה שתוך שבוע יעלה לקריאה שלישית.

שמואל בר נוי: בכל מקרה, אני יכול לומר לך, שאנחנו בהליכים של חברת בת, מתקדמים עם זה יפה מאוד.

שמואל בר נוי: כבר מתחילים בכתיבת תכנית האב, כולל הקצאה של התקציבים הנדרשים לבניית המשכן עתידי.

שמואל בר נוי: אם מסתכלים קצת בצורה של כמה שנים קדימה, אין יותר משמעותי להקים, מה שנקרא, היכל היוצר הישראלי, ואז לאחד את הארכיון.

שמואל בר נוי: מבחינה מינהלית, אנחנו הופכים חברה בת, שהמשמעות של חברה בת, שאנחנו מתנהלים בצורה עצמאית, כאשר הדירקטוריון שלנו בשלב הראשון, דירקטוריון של האוניברסיטה, שבשלב יותר מאוחר, נהיה עצמאיים לחלוטין.

שמואל בר נוי: חשבנו להציע פה, ומייד אדבר גם על לוחות זמנים.

שמואל בר נוי: שגנזים יהפוך להיות חלק מחברת הספרייה הלאומית, שמוקמת עכשיו, גם יהיה קל יותר להעביר את המשכורות, את התקציבים, ואת השירותים הנלווים.

שמואל בר נוי: כאשר למשך שבע שנים, עד הקמת המבנה, הוא יפעל באזור תל אביב, עם מעטה גם ארגוני וגם מקצועי של הספרייה הלאומית, ועם בניית המשכן, כי אני חושב שמה שעושים עכשיו, גם החשיפה לקהל, לא צריך לסגור את זה בארגזים ולהעביר את זה.

שמואל בר נוי: אלא צריך להמשיך ולחשוף לקהל, אי אפשר לסגור כזה ארכיון.

שמואל בר נוי: ועם הקמת המשכן, תהיה פרוגרמה גם לאחד את כל הארכיונים שלנו עם גנזים, ואני מקווה שבעתיד אולי עוד, יעלה כל מכון גנזים, כל פעולותיו לירושלים, כל השירותים של דגיטציה, שיקום ושימור, צילום, ואפילו חדרי קריאה, יהיה משותפים.

שמואל בר נוי: אני מוכן, ואפילו חשבתי שלאור גילוי רצינית וחשיבות של העניין, אנחנו מוכן לשקול עזרה במימון, כאשר כאן אני אומר, זה מותנה בהחלטות של הדירקטוריון שלנו, וכל מה שקשור בזה.

שמואל בר נוי: אבל בהחלט אנחנו רואים, שאנחנו לא רוצים להרוויח כאן, אלא לשמר את ערכי התרבות, וגם שותפות בקבלת החלטות.

שמואל בר נוי: בהחלט אפשר לדבר כאן על שלב ביניים במה שהוזכר כאן.

שמואל בר נוי: אני יודע מה עיריית תל אביב תגיב, ואת דפנה אני מכיר לא מהיום.

שמואל בר נוי: אני חושב שצריך להסתכל על הדברים בראייה לאומית, ולא בראייה נקודתית.

דפנה לב: באופן עקרוני, ההסכמה שלנו כרגע עם אגודת הסופרים, שהם הבעלים של הנכס הזה, אף אחד לא הפקיע מידם.

דפנה לב: ברגע שישקמו את בית הסופר, וירצו לקחת את גנזים בחזרה, עיריית תל אביב תוותר ותתן להם בחזרה.

שמואל בר נוי: אני פונה לאגודת הסופרים.

שמואל בר נוי: אני חושב שיש פה מהלך שאפשר ליצור משהו שהוא לשנים, בראייה לשנים, שייבנה לפי הצרכים האמיתיים, ויאחד את כל יוצרי ישראל.

מיכאל מלכיאור: אמרת דברים נוגעים ללב.

משה מיטלמן: שמעתי את כולם, כנציג הבעלים אגודת הסופרים, אחד המפעלים, או המפעל של אגודת הסופרים, הוא גנזים.

משה מיטלמן: יש כאן היום הזדמנות היסטורית לעשות דברים בצורה נכונה.

משה מיטלמן: אנחנו נמצאים באמצע מהלך, אחרי שנושא רמת גן שאף פעם אגודת הסופרים לא חיה איתו בשלום, וירד מן הפרק, תל אביב הוא המקום הטבעי.

משה מיטלמן: אני חושב שפוספסה פה נקודה מרכזית.

משה מיטלמן: תל אביב מקבלים את הארכיון כפיקדון, למשמורת.

משה מיטלמן: גם לאגודת הסופרים יש מטרה יעד וחזון.

משה מיטלמן: בית הסופר הוא על שם שאול צ'רנחובסקי.

משה מיטלמן: יש את מוזיאון צ'רנחובסקי, וכל כתבי היד והספרים, וכל הדברים שזה חלק מגנזים, ואף אחד לא מוכן לשנות את זה, להיפך.

משה מיטלמן: אנחנו בהחלט מקבלים בברכה את המעבר הזה לבית אריאלה, שהוא מקום ראוי, הוכיח את עצמו בארכיונים אחרים, קרוב לבית הסופר, נמצא ממש באותה טריטוריה כמונו, עד אשר נגיע לאותו יום, שבו בית הסופר, על שם שאול צ'רנחובסקי, יהיה בדיוק לפי חזון האגודה, בית הספרות העברית, שאז יהיה מקום לתצוגות ולגנזים כמקום כראוי, כי אכן היום גנזים נמצא בית, או בניין ותיק בלמעלה מחמישים שנה, לא יכול להכיל את האוצר הזה באמצעים שיש.

משה מיטלמן: לכן צריכים לפנות את גנזים לשם, גם אם זה יקח 3, 4, 5, 6 שנים, עד אשר הבניין הזה יהיה ראוי לקבל אוצר כזה.

יהודית גידלי: ואז יחזור לבית הסופר.

משה מיטלמן: ואז יחזור, או בחלקו, או בשלמותו.

שמואל בר-נוי: מי יתפעל אותו?

משה מיטלמן: לנושא שאתה אומר, כולנו שומעים בפעם ראשונה, אלה רעיונות יפים ואפשר לדון בהם.

משה מיטלמן: אבל כרגע יש מהלך שלא קשור אחד לשני.

משה מיטלמן: גם המהלך הזה בא להציל, לפי הגדרת הדיון הזה, את גנזים.

משה מיטלמן: כיוון שהוחלט לא להכניס עכשיו את כל אמצעי כיבוי אש ובטיחות, וביטחון, וכו'.

משה מיטלמן: צריך באיזשהו מקום לפנות את הבניין, לבנות מחדש, בסטנדרטים מודרניים, ואז יהיה קומפלקס.

משה מיטלמן: אם זה יהיה כל הקומפלקס, אם זה יהיה קומפלקס משולב עם בית אריאלה, לרמת רזולוציה כזאת לא ירדנו.

משה מיטלמן: אבל קודם כל עוסקים בהצלה, אחר כך בהגשמת החזון, ויש כאן חזון.

משה מיטלמן: כי מי שעבר בקפלן 6, בין בית העיתונאים מקבלים תמונה מאוד עלובה של בניין, שמשקפת גם בהרבה מובנים לא רק את הבניין, ועל זה אנחנו בין היתר עובדים, גם שיקום חיצוני, גם שיקום פנימי, וגם שיקום תכנית.

שמואל בר נוי: אני לא רוצה לחבל, ולא רוצה לעקב שום מהלך שיציל את גנזים לטווח הקרוב.

שמואל בר נוי: אם יש פה מהלך של הפרדה, הייתי מבקש שנקים צוות משותף לאגודת הסופרים, ולגנז המדינה, ולמינהל התרבות, כדי לראות איך מתמודדים עם השאלה הזאת, שבאמת ההצעה היא הצעה ראשונה, כי היא עלתה לפני שבוע בפנייה, ואז התחלנו לעשות עבודה פנימית אצלנו כדי לראות מה אנחנו עושים.

שמואל בר נוי: לשקול את ההצעה, אין לי שום כוונה לא אימפריאליזם כאן, אלא באמת לטובת העניין.

שמואל בר נוי: ובוא נראה איך ניתן לעשות זאת לטובת התרבות בישראל, לשבת יחד, לשקול את הדברים ולראות.

מיכה יינון: הם יהיו סניף שלכם, באופן מקצועי אני מתכוון.

דפנה לב: יש עמותת גנזים שעובדת מקצועית, ותקבל את כל השירותים, והיא תהיה כעמותה בתוך בית אריאלה.

דפנה לב: בית אריאלה לא מנהל אותה, אלא מכיל אותה, ותקבל משם את כל השירות המקצועי שצריך על מנת להמשיך, ולעשות את העבודה הכי טוב.

זאב אלקין: הייתי שמח לשמוע גם התייחסות של נציגי המכון.

זאב אלקין: מינהל התרבות שהוא בינתיים הגורם היחיד המממן.

דפנה לב: עיריית תל אביב תהיה שותפה.

חדוה רוכל: מי שנשא בנטל בארבע השנים האחרונות, היתה העמותה לניהול גנזים, קיבלה מימון ממנהל התרבות.

חדוה רוכל: עד סוף 2006, הפעילות היתה רצינית ביותר, ההתקדמות היתה רצינית ביותר.

חדוה רוכל: הצלת המסמכים נעשתה, והכל נעשה.

חדוה רוכל: וכל המפנה היה הפתעה גמורה, לחברי הנהלה שלצערי אף אחד לא נמצא כאן.

זאב אלקין: על העמותה את מדברת, לא על אגודת הסופרים.

חדוה רוכל: אנחנו מדווחים ומדווחים זה לזה, זאת חובתנו.

חדוה רוכל: מה שקרה ב-2007, קרה בהפתעה.

חדוה רוכל: כל המצב שמתואר כאן, שהמצב הוא חמור, נוצר מהעדר תקציב שפתאום לא הגיע.

חדוה רוכל: אז ברור שאין נקיון, ןאין שום דבר.

חדוה רוכל: היה נקיון מופתי, היתה עבודה מופתית.

חדוה רוכל: היה שירות יוצא מן הכלל.

חדוה רוכל: יצאו דפי משוב מהציבור, והציבור מופתע ממה שקרה.

חדוה רוכל: נאמר שהמצב מסוכן, אפשר בתקציבים מאוד קטנים.

חדוה רוכל: ואני טוענת, שהמעבר לבית אריאלה, והמנכ"ל יודע, כי היו תכניות אחרות, המעבר הזמני הזה, יהיו בו נזקים, אלו נזקים מיותרים.

חדוה רוכל: מכיוון ששמונה חודשים להעביר מהר לתקופת ביניים, יהיו נזקים מסוימים.

חדוה רוכל: אני עדיין לא יודעת אם יש לנו מקום ראוי יותר בבית אריאלה.

דפנה לב: את מוזמנת לבוא ולראות מחר בבוקר.

חדוה רוכל: אני מבינה שהיו ישיבות וכו', והנהלת גנזים לא השתתפה ולא הוזמנה.

מיכאל מלכיאור: למה היו נזקים רציניים?

חדוה רוכל: בשעת מעבר זה דבר ידוע.

חדוה רוכל: צריך להעביר את כל המאגרים, זה קומפלקס מאוד מסובך.

מיכאל מלכיאור: יודעים שם איך לעשות את זה.

חדוה רוכל: אני אומרת לעשות את זה פעמיים, פעם כמעבר, ופעם למבנה קבוע.

מיכאל מלכיאור: פעם חזרה.

חדוה רוכל: אני אומרת דבר ההנהלה.

משה מוסק: גנזך המדינה העביר את מחסניו, שזה הרבה קילומטרים של חומר, שזה פי יותר מארבעים למבנה חדש, ולא יהיו שום נזקים, אם עושים את זה בצורה טובה ונכונה.

משה מוסק: אני רוצה להתייחס לנקודה שגברת נוי הציעה.

משה מוסק: אני לא אמרתי בדבריי, אבל הרעיון להקים ועדת היגוי על הוועדה שהוא דיבר, שאני מיועד לעמוד בראשה, ויהיו בה נציגים של גנזך המדינה, אגודת הסופרים, ובית אריאלה, וגורמים אחרים מקצועיים.

משה מוסק: שהיא בעצם תנהל את כל ההעברה של הפרוייקט לשם, כולל המתכננים.

מיכאל מלכיאור: אין לך בעיה שיצורף לוועדה הזאת גם נציג של הספרייה הלאומית.

משה מוסק: בחפץ לב.

משה מוסק: הם יכולים לתרום ממקצועיותם לעניין הזה.

משה מוסק: לא כבעלי דבר, אלא כמקצועיים.

זאב אלקין: צריכים להפריד בין הסדר הביניים, לבין התוצאה הסופית.

זאב אלקין: מבחינת התוצאה העדיפה בסוף הדרך, אני חושב שההצעה של ספרייה לאומית כדאי לשקול ברצינות, משני כיוונים.

זאב אלקין: גם מכיוון של התועלת כמי שמשתמש בחומר, וכמי שפעם נאלץ להשתמש בחומרים שקשורים למחקר.

זאב אלקין: אני מודע לבעייתיות שיש, כשאתה צריך לתזז את עצמך, גם אם זה במסגרת של נסיעה של שעה.

זאב אלקין: כי זה לא רק עניין של נסיעה פיזית, זה עניין של השוואה בין החומרים, גישה לחומרים, עיבוד החומרים, יותר מזה בוודאי.

זאב אלקין: ברגע שמדובר בציוד שדרוש לשימור, וציוד שדרוש לקריאה, זה גורם להכפלה, כאשר כמה מקומות צריכים לדאוג לזה בו זמנית.

זאב אלקין: לכן ההצעה להכניס את זה תחת המטריה והכובע של ספריה לאומית, ולאחד בצורה כזאת או אחרת עם האוצרות שיש בספרייה הלאומית, הצעה שמבחינת המדינה כגורם מתקצב, בוודאי ובוודאי דורשת שיקול דעת.

בטי דן: הקריטריונים - - -

זאב אלקין: זה סיפור אחר, לא קשור לאוניברסיטה.

זאב אלקין: במקרה אני יודע מה הולך לקרות, עם כל הסיפור של הספרייה הלאומית, הבעיה שאת מדברת עליה - - -

מיכאל מלכיאור: זה עכשיו, תוך שבוע.

זאב אלקין: מהבחינה הזאת, הבעיה לא קיימת.

זאב אלקין: לכן הייתי מציע גם לאגודת הסופרים, אני יכול להבין את הרצון הטבעי של הבעלים, לשמור את הנכס קרוב לשמור בעלות, אבל גם לטובת אגודת הסופרים, השימוש של החוקרים, בכלל הנכסים, אני חושב שהיא יכולה להיות תועלת גדולה במהלך הזה.

זאב אלקין: לכן הייתי מציע לשקול בחיוב.

זאב אלקין: יש היבט שני מצד המדינה, המדינה מתקצבת, ותתקצב גם את הספרייה הלאומית.

זאב אלקין: כנכס לאומי, ולא כנכס אוניברסיטאי, וגם בינתיים, עד עכשיו, המדינה נשאה במאה אחוז של מימון המכון.

זאב אלקין: גם מבחינת המדינה שמשאביה לא רבים, כדאי לקחת את זה בחשבון, מה התועלת שיכולה להיווצר מצירוף הדברים, וכמובן הפנייה למיכה, והייתי מציע שהדברים יישקלו בכובד ראש.

זאב אלקין: זו לא פעם הראשונה שהנושא של גנזים עולה על שולחנה של הכנסת, אפילו בתקופה האחרונה.

זאב אלקין: התקיימו דיונים בוועדת הכספים, אני גם מחזיק פרוטוקול של הדיון האחרון שהיה בנושא, ואני רואה עד כמה מהר מאוד רוח הדברים השתנה.

זאב אלקין: אין כמעט ניצני פתרון של בית אריאלה, הוזכרו שם בשולי הדיון, וחלק מהדברים שנאמרו כאן מנוגדים בערך למאה שמונים מעלות למה שנאמר שם גם מבחינת כיוונים לפתרון.

זאב אלקין: למה אני מעלה את זה כאן, לא רק לצורך ידיעת ההיסטוריה, היות ואלה הם פני הדברים, אנחנו צריכים להיות גם בעתיד, עם יד על הדופק לא אתפלא אם בעוד חודשיים שלושה, נשמע כמו שבזמנו פתרון רמת גן היה פתרון שאפילו השקיעו בו כסף, ובסופו של דבר התברר שהוא לא ישים.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לבקש מכמה יועצים משפטיים, למצוא את הדרך לתת את השכר כמו שצריך.

מיכאל מלכיאור: זה לא ראוי, לא נכון.

מיכאל מלכיאור: גם אם יש תסבוכת משפטית, לא ראוי, לא נכון, לא לתת שכר לאנשים שעושים את העבודה.

מיכאל מלכיאור: לא הם צריכים לשלם את המחיר על אי אלו אי סדרים שהיו באגודת הסופרים.

מיכאל מלכיאור: צריך לפתור את זה מיידית, זה לא קשור אחד לשני.

משה מיטלמן: לא קשור אחד לשני, ארבע שנים מנותקים.

מיכאל מלכיאור: לא מבין מה קרה דווקא השנה, שלא מאפשר מה שכן איפשר בשנה שעברה, ושנה לפני זה, ושנה לפני זה, קשה לי להבין.

מיכאל מלכיאור: אתה לא חייב להסביר את זה.

מיכאל מלכיאור: אבקש לפתור את זה במהירות האפשרית.

מיכאל מלכיאור: מברך על הסיכומים ששמענו עליהם.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נבקש לקבל פה לוועדה את המעקב אחר הביצוע של הדברים.

מיכאל מלכיאור: לגבי השאלה השנייה, היותר רחבה לאורך זמן, איפה צריך להיות מקום הקבע.

מיכאל מלכיאור: יש פה דעות שונות.

מיכאל מלכיאור: אני מניח שיש כאלו שיגידו שדווקא עיריית תל אביב, שם צריך להיות מקום הקבע, ולא בבית של אגודת הסופרים.

מיכאל מלכיאור: יש כאלו שיגידו הספרייה הלאומית.

מיכאל מלכיאור: יש מצב חדש עם החוק החדש, אי אפשר להתעלם מזה.

מיכאל מלכיאור: החוק גם אומר דברים ברורים בנושא.

מיכאל מלכיאור: זה לא מחייב שכל אוסף יהיה בספרייה לאומית.

מיכאל מלכיאור: אבל בכל זאת, צריך התייחסות אחרת עם החלת החוק החדש.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שראוי לשקול עם כל הלוקאל פטריוטיזם שהוא לגיטימי, ראוי לשקול בכובד ראש את האופציות לעתיד.

מיכאל מלכיאור: כולם מסכימים שמהלך בינתיים להעביר לבית אריאלה את הגנזים.

מיכאל מלכיאור: כולם מסכימים למהלך, יהיה להם בית טוב שם.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש ממיכה, וגם מגנזך המדינה, תיכנסו לא רק לצאת ידי חובה להזמין מישהו לספרייה הלאומית.

מיכאל מלכיאור: לשבת ולשקול בכובד ראש, האם השיקולים לחבר את הגנזים עם כל מה שיש בספרייה הלאומית, וכל מה שיהיה בספרייה הלאומית, המקום, המשכן, האם זה ראוי.

מיכאל מלכיאור: לעומת השיקולים להשאיר בתל אביב, שהם גם שיקולים לגיטימיים, ובוודאי שיש פה דיון אמיתי, שוודאי לא המקום פה אפילו להציע הקראה, לדעתי אנחנו לא נמצאים במקום הזה כרגע.

מיכאל מלכיאור: תדונו בנושא, תיקחו אחריות, ותראו מה עומד להיות בספרייה הלאומית.

מיכאל מלכיאור: אולי גם אגודת הסופרים ילמדו טוב את הנושא, פתאום יש משהו חדש על השולחן, שלא היה לכם שום אפשרות לדון בו.

מיכאל מלכיאור: בטוח מעיריית תל אביב יפעילו את כל מה שהם יודעים להפעיל, כדי שזה לא יקרה.

מיכאל מלכיאור: זה מאבק לגיטימי, דיון לגיטימי, שראוי בכובד ראש לשקול דבר חדש שיוקם בישראל, שעד עכשיו לא היה.

מיכאל מלכיאור: יהיה פה משולש של בית משפט עליון, כנסת ישראל וספרייה לאומית.

מיכאל מלכיאור: יהיה פה חוט משולש, שלא במהרה יינתק.

מיכאל מלכיאור: תתקדמו עם הפתרון שהוא פתרון טוב לעכשיו.

מיכאל מלכיאור: אל תתנו למצב הנוכחי להתדרדר.

מיכאל מלכיאור: אני מברך על כך, טוב שאתם לוקחים את הצעד הזה, טוב שהגעתם לסיכומים.

מיכאל מלכיאור: לגבי הדיון לאורך זמן, נקיים אותו בכובד ראש.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמח גם בכנסת להיות שותפים במחשבות בעניין הזה.

מיכאל מלכיאור: אני מודה כולכם על דיון ענייני ותוצאות טובות.

מיכאל מלכיאור: מצידנו, גמרנו את כל הניסוחים, זה חזר ממשרד המשפטים.

מיכאל מלכיאור: יש עוד כמה שינויים שהאוניברסיטה צריכה לאשר.

מיכאל מלכיאור: יש שינויים שהם לא צריכים לחזור לוועדה, שעדיין האוניברסיטה צריכה השבוע לאשר.

מיכאל מלכיאור: המטרה לשים את זה על שולחן הכנסת כבר ביום רביעי הזה.

מיכאל מלכיאור: זה אומר שיעלה בשבוע הבא.

מיכאל מלכיאור: זאת המטרה.

מיכאל מלכיאור: זאת הצהרת הכוונות, ועד אתמול בלילה, לפחות מצידנו, שזה בעיקר אומר, היועצת המשפטית שלנו עומדת בכל העניין.

מיכאל מלכיאור: נסכם בינינו באיזה יום יועלה במליאה, בנושא נוכל להיות גמישים.

מיכאל מלכיאור: יעלה בשבוע הבאה.

מיכאל מלכיאור: זאת המטרה.