הוועדה המיוחדת לבחינת בעיית העובדים הזרים, כנסת 17, פרוטוקול מספר 28, 2007-06-24 12:00

רן כהן: הוועדה עוסקת בחודשים האלה בנושא של העובדים בסיעוד, דווקא לנוכח המעבר אל הנושא של תאגידים כי יש שינוי מאוד דרמטי בכל הנושא הזה.

רן כהן: אנחנו רוצים גם לבדוק את ההנחיות של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה לגבי כל הסוגיה הזאת של התאגידים וגם לראות איך זה פועל בשטח.

רן כהן: לכן אחד הדברים שאני עושה היום זה סיור כאן, שזאת חברה מסוג אחד, ובעוד שבועיים נערוך סיור בחברות מט"ב.

יעקב סדן: זאת עדיין חברת סיעוד.

רן כהן: בוודאי, זה הכול בסיעוד.

יעקב סדן: אני הבעלים והמנהל של החברה.

יעקב סדן: החברה מטפלת היום בכ-3,000 מטופלים.

רן כהן: בכל הארץ.

יעקב סדן: לא בכל הארץ כי המוסד לביטוח לאומי תחם אותנו לאזורים מסוימים ולא מאפשר לנו, גם אם זאת חברה מעולה שנותנת שירות טוב באזור אחד, בגלל כל מיני מכרזים שאני לא רוצה כרגע להעמיס עליכם את העניין הזה.

יעקב סדן: מכל מקום, אנחנו לא עובדים בכל הארץ אלא באזורים מסוימים כאשר יש תיחום גיאוגרפי.

יעקב סדן: האזור שלנו הוא בין רעננה לחיפה.

רן כהן: כולל חיפה ורעננה?

יעקב סדן: לא.

יעקב סדן: לא כולל לא רעננה ולא חיפה.

רן כהן: כולל הרצליה?

יעקב סדן: גם לא.

רן כהן: זאת אומרת, מצפון הרצליה עד מבואות חיפה.

יעקב סדן: בדיוק.

רן כהן: טירת הכרמל היא אצלכם?

יעקב סדן: גם לא.

יעקב סדן: אנחנו גומרים בזיכרון, פרדיס ואפשר לומר שהקו האחרון שלנו הוא פרדיס.

יעקב סדן: כפי שאמרתי, החברה שלנו מטפלת בלמעלה מ-3,000 מטופלים שמרביתם מקבלים גמלת סיעוד מהמוסד לביטוח לאומי, אבל יש לנו גם הסדרים, הסכמים וחוזים עם משרד הביטחון, עם קופות חולים, עם משרד הרווחה אתו אנחנו מקיימים קשר רחב.

יעקב סדן: אנחנו מעסיקים למעלה מ-2,000 מטפלים.

רן כהן: 2,000 מטפלים על 3,000 מטופלים?

יעקב סדן: אני מיד אסביר.

יעקב סדן: הרוב הוא מטפלים ישראלים ומיעוטם עובדים זרים.

רן כהן: תן קצת נתונים.

יעקב סדן: אנחנו מעסיקים בין 600 ל-700 עובדים זרים וכ-1,300-1,400 עובדים ישראלים.

רן כהן: העובדים הם כמו מטפלי בית.

יעקב סדן: בדיוק, הם כמו מטפלי ומטפלות בית.

רן כהן: הם לא עובדים 24 שעות אלא 15 או 9.5 שעות.

יעקב סדן: העובדים הזרים עובדים 24 שעות.

יעקב סדן: בתחילת שנות ה-90 היו לנו יותר ישראלים כי הגיע הגל הגדול של העלייה מברית-המועצות לשעבר, אבל לאט לאט הדור הזה הולך ומתמעט והיום האנשים האלה פחות או יותר מסודרים ואין להם שום עניין לקחת על עצמם תפקידים בהם עובדים 24 שעות.

משה סויסה: אם לא היו לך עובדים זרים, לא היית יכול לתת מענה עם העובדים הישראלים שיש לך?

משה סויסה: למשל, עבודה במשמרות.

יעקב סדן: לא.

יעקב סדן: קודם כל, אין אפשרות לעמוד בזה מבחינת הוצאה כספית.

יעקב סדן: אתה מכיר משפחה שיכולה להוציא 12-15 אלף שקלים?

יעקב סדן: תחשוב על 3,500 שקלים למשרה של שמונה שעות.

רן כהן: כל העובדים והעובדות הזרים אצלך, ה-600-700 עובדים, כולם עובדים 24 שעות אצל אותו מטופל?

יעקב סדן: כן.

טובה שגב: אתה מדבר לא רק על קשישים אלא גם על נכים.

יעקב סדן: הרוב, המסה הגדולה היא קשישים.

יעקב סדן: יש גם נכים ושניים מהם יגיעו לכאן היום כי ביקשנו נציגות קטנה, כי אין לנו חדר גדול שיכול להכיל הרבה אנשים.

יעקב סדן: המסה הגדולה היא קשישים.

יעקב סדן: הנכים, משום מה – אני לא יודע להסביר את זה – לא לקוחות שלנו בעיקר.

יעקב סדן: בעיקרון הם מקבלים את הכסף הם עושים עם הכסף מה שבא להם, מה שהם רוצים ואיך שהם רוצים.

רן כהן: פורמאלית הם יכולים להעסיק עובד שלא דרך החברה.

רן כהן: נכה צה"ל לא חייב לבוא אליכם כדי לקבל עובד.

דוד פרץ: אם הוא רוצה להעסיק עובד זר, הוא חייב לעבור דרכנו, דרך הוועדה שלנו.

יעקב סדן: אני יודע שגם נכים חייבים לעבור דרך תאגיד כלשהו.

דוד פרץ: מה-1 ביולי הם חייבים להיות רשומים.

יעקב סדן: הבנתי שב-28 בחודש מתקיים איזשהו דיון.

דוד פרץ: דיון בבג"ץ.

דוד פרץ: כן.

יעקב סדן: לכל המטפלים יש מנגנון שמפעיל אותם.

יעקב סדן: בסניף הזה למשל עובדים 20 וכמה אנשים.

רן כהן: כאן זה סניף?

רן כהן: זה לא המשרד הראשי?

יעקב סדן: גם סניף וגם המשרד הראשי.

יעקב סדן: זה הסניף של נתניה וסביבתה הקרובה.

יעקב סדן: הסניף מפעיל כ-20 וכמה אנשים שמשרת רק את נתניה וסביבתה, מתוכם 13 אנשים שכל הזמן ניידים בשטח.

יעקב סדן: 13 אנשים שהם עובדים סוציאליים ואחיות מוסמכות שאת חלקם אתם גם תכירו היום ותהיה לכם אפשרות לדבר אתם.

יעקב סדן: הם כל הזמן נמצאים בשטח וכולם ניידים, מחוברים לטלפונים, זמינים לכל אחד מהאנשים, כך שאם מתעורר איזשהו קושי, בטלפון אפשר לפתור אותו.

רן כהן: העובדות בדרך כלל עושות סבב טכני כדי לעבור ממקום למקום או שעל פי קריאה הן הולכות למקום?

טובה שגב: ומי עושה את השיבוץ הראשוני?

יעקב סדן: מהרגע שיש לנו הזמנה או בקשה לאיזושהי התערבות, אנחנו מוציאים עובדת סוציאלית או אחות ולפעמים את שתיהן שיעשו אבחון.

יעקב סדן: הן הולכות ובודקות מה הצורך.

רן כהן: זה במקרה של מישהו חדש.

יעקב סדן: כל.

יעקב סדן: תכף נדבר גם על הוותיק.

יעקב סדן: כאשר הן חוזרות חזרה, הן אומרות שאלה הצרכים ונמצא לו את האדם המתאים מבחינת כל צרכיו הטיפוליים, סיעודיים, שפה, לפעמים גם יכולת פיזית וכולי.

רן כהן: אצלך מי הן מוצאות את האדם המתאים הזה?

יעקב סדן: כאן, אצלנו.

יעקב סדן: יש לנו מאגר.

רן כהן: יש לך כאן עובדים שהם מומחי השמה?

יעקב סדן: בדיוק.

יעקב סדן: יש כאן אנשים שמראיינים.

יעקב סדן: יש לנו גם מאגר של עובדים ואל תשכח שהאוכלוסייה היא לא אוכלוסייה סטבילית אלא מטופלת כי לצערנו הקשישים נפטרים, עוברים לדיור מוגן, עוברים לבתי אבות, כך שאנחנו מעבירים את העובדים מאחד לשני.

יעקב סדן: כאשר העובד הסוציאלי עשה את ההשמה או האחות המוסמכת עשתה את ההשמה, מתחיל עכשיו תהליך של קשר עם המשפחה.

יעקב סדן: באים קודם כל לבחון ולבדוק האם החיבור הזה הוא חיבור טוב, האם זה בסדר, האם המטפל עונה על הצרכים, האם הקשיש שבע רצון.

רן כהן: את זה עושים אחרי כמה זמן שהמטפל נמצא?

יעקב סדן: שבוע-שבועיים.

רן כהן: תוך שבועיים מגיעים לשם לראות מה המצב.

יעקב סדן: בדיוק.

יעקב סדן: מיד.

רן כהן: אם יבואו אחרי יומיים, זה עדיין מעט מדי זמן.

יעקב סדן: נכון.

יעקב סדן: מה שעוד עושים, וזה הדבר החשוב, זאת הדרכה.

יעקב סדן: הדרכה של העובד לצרכים הספציפיים של המטופל.

יעקב סדן: אם צריך להעביר אותו מהמיטה לכיסא, רוצים לראות איך מעבירים אותו.

יעקב סדן: אם צריך לקלח אותו בשיטה מסוימת או בדרך מסוימת, אם יש לו איזה שהם צרכים ספציפיים, הוא מקבל הדרכה.

יעקב סדן: זאת אומרת, זה לא איזשהו תהליך טכני אלא זה תהליך התערבותי טיפולי.

יעקב סדן: אם הכול הולך בסדר, מכאן יש שגרה ובשגרה אחת לחודשיים לפחות אנחנו נמצאים אצל כל אחד ואחד מהאנשים.

יעקב סדן: אם מתעוררת בעיה, מישהו מהאנשים מרים טלפון לכאן – או מטפלים או מטופלים, כי יכולים להיות גם אלה וגם אלה - וזה יכול להיות בן משפחה שמגיע לכאן.

רן כהן: לכל אחד מהמטופלים שלך יש טלפון באופן בולט שהוא יכול להתקשר אליך.

יעקב סדן: לא רק טלפון.

יעקב סדן: יש לו שני אנשים שהם מכאן שהם אנשי הקשר שלו.

יעקב סדן: אלה אנשי מקצוע שנמצאים אתו בקשר.

רן כהן: הוא מכיר אות בשם.

יעקב סדן: הוא מכיר אותם בשם והם מבקרים אותו לפעמים שנים.

משה סויסה: יש כאן חלוקה בין ישראלים לבין זרים?

יעקב סדן: הזרים מקבלים את אותו יחס.

יעקב סדן: אנחנו לא רואים את הזרים אלא אנחנו רואים את הקשישים או את הנכים שהם אצלנו בפוקוס.

יעקב סדן: מי שמקבל את השירות, הוא בפוקוס ולכן אליו מגיעים ולביתו מגיעים.

יעקב סדן: לא רק זה אלא שאנחנו עושים שני ביקורים, אחד בנוכחות המטפל ואחד כל פעם, כל הזמן, זאת מעין תורנות, שאם יש איזושהי בעיה שלקשיש לא נעים לדבר בפני המטפל, הוא יכול לדבר עם העובד הסוציאלי באופן חופשי ואז מרגישים האם הוא נינוח, האם הכול בסדר וכולי.

יעקב סדן: אפשר לראות האם הבן אדם שמח ושבע רצון או הבן אדם לא שמח ולא שבע רצון ואז זה נותן לנו איתות למצוקה כלשהי.

יעקב סדן: אם כן, לפחות אחת לחודשיים אנחנו מחויבים על פי חוק עורכים את הביקור.

יעקב סדן: כמובן אם מתעוררת בעיה ואם צריך להגיע חמש פעמים בשבוע, נגיע חמש פעמים בשבוע.

רן כהן: כל מטפלות הבית הישראליות הן עובדות שלך?

יעקב סדן: כולם עובדים שלנו, כולם מקבלים את שכרם מאתנו.

רן כהן: גם העובדים הזרים?

רן כהן: יעקב סדן: גם.

רן כהן: המטופל הקשיש משלם לך ואתה משלם לעובד הזר?

יעקב סדן: לא.

יעקב סדן: העובד הזר בדרך כלל מקבל חלקית את השכר מאתנו והמשפחה משלימה.

יעקב סדן: יש לו נגיד 15 שעות או 20 שעות שהוא מקבל מקרן זאת או מקרן אחרת, ונניח ששכרו – סתם כדוגמה – הוא 3,000 שקלים, הוא מקבל ממני 2,000 שקלים והמשפחה מוסיפה לו 1,000 שקלים.

טובה שגב: מי בכלל קובע את התעריף?

יעקב סדן: בעיקרון המוסד לביטוח לאומי קובע את מספר השעות.

רן כהן: זה בערך 40 שקלים לשעה.

יעקב סדן: נכון, שזה כולל גם מס ערך מוסף וגם תנאים סוציאליים וכולי.

יעקב סדן: מכל מקום, העובד הזר והעובד הישראלי, מבחינתנו הם היינו הך ומתייחסים אליהם אותו הדבר.

משה סויסה: אתה משלם לעובד הזר כמו שאתה משלם לישראלי?

יעקב סדן: העובד הזר מקבל יותר.

משה סויסה: כמה יוצא לו לשעה?

יעקב סדן: לעובד הזר יוצא לשעה בין 24 ל-26 שקלים.

דוד פרץ: מה שביטוח לאומי מעביר לו, זה נגיד 15 שעות כפול 40, זה מה שהוא מקבל.

דוד פרץ: הוא מעביר לעובד הזר אחרי שהוא מוריד לו את המסים, כך שהוא מעביר 26 שקלים.

דוד פרץ: המשפחה מוסיפה את ההפרש ל-24 שעות.

יעקב סדן: על פי הסכם שהיא עשתה עם העובד הזר.

יעקב סדן: לכל משפחה יש הסכם עם העובד הזר.

רן כהן: אני הבנתי שעובד זר שעובד אצל מטופל, אם המטופל הזה זכאי לחוק הסיעוד, הוא מקבל נניח 15 שעות.

רן כהן: אתה מקבל בשביל המטופל מהמטפל שלו 15 שעות נניח כפול 40, אתה מעביר לו 15 כפול 26 שקלים כי ה-13 השקלים האחרים מהווים מס ערך מוסף, תנאים סוציאליים, חופשה, הבראה, פיצויים וכולי.

רן כהן: אם כן, אתה מעביר לו 26 כפול 15, ואז אם זה יוצא נניח 1,000 שקלים – סתם, לצורך העניין – ואם ההסכם עם המשפחה הוא 3,000 שקלים, המשפחה משלמת עוד 2,000 שקלים.

רן כהן: עוד לא הבנתי מי מתאם את העניין הזה.

רן כהן: איך המשפחה יודעת שאתה משלם לו 1,000 שקלים.

יעקב סדן: האיש מקבל מאתנו תלוש שכר.

רן כהן: העתק של תלוש השכר הולך למשפחה?

יעקב סדן: בדיוק.

יעקב סדן: המשפחה יודעת בדיוק כמה הוא מקבל.

יעקב סדן: העובד מראה למשפחה את תלוש המשכורת שלו, הוא קיבל 2,000 שקלים כאן, מגיע לו 3,000 ולכן המשפחה צריכה לשלם לו 1,000 שקלים.

טובה שגב: אני מניחה שההסכם נעשה בתחילת הדרך, מי נותן כמה.

יעקב סדן: נכון.

יעקב סדן: יש גם הסכם כזה.

דוד פרץ: יש אפשרות שבודקים אותה כרגע, שהמשפחה תקבל ישירות את הכסף דרך הביטוח הלאומי.

רן כהן: יש פיילוט.

דוד פרץ: אמור להיות פיילוט.

רן כהן: נדמה לי שהשר הרצוג שם עליו וטו.

יעקב סדן: זה לגבי התשלום הכספי.

רן כהן: לעומת זאת, מטפלת הבית הישראלית מקבלת רק מכם.

יעקב סדן: נכון.

רן כהן: היא לא עובדת של המטופל.

יעקב סדן: אם היא עובדת אצל המשפחה באופן פרטי, למשל השלמת שעות, התשלום הוא מהמשפחה.

רן כהן: אני מדבר על אותה עובדת שהביטוח הלאומי נתן 15 שעות טיפול סיעודי על פי חוק הסיעוד, והיא מקבלת את ה-15 שעות האלה.

יעקב סדן: היא מבוטחת על ידינו, כל התנאים הסוציאליים שלה עלינו, וכך גם לגבי העובדים הזרים.

רן כהן: איך אתה מקפיד על זה שהיא מקבלת לא פחות משכר מינימום?

יעקב סדן: זאת לא בעיה.

יעקב סדן: אנחנו מפוקחים ומבוקרים.

יעקב סדן: מגיע לכאן רואה החשבון של המוסד לביטוח לאומי ומבקש את כל תלושי השכר או שהוא הולך למדגם.

משה סויסה: מה שהוא מעביר זה פחות משכר המינימום והמשפחה אמורה להשלים כך שזה יהיה מעל לשכר המינימום.

יעקב סדן: לא.

יעקב סדן: גם הישראלית וגם הזר חייבים לקבל שכר, לפחות שכר מינימום והם מקבלים גם יותר.

יעקב סדן: היה פסק דין אחד שבוטל.

יעקב סדן: תבעו משפחות מסוימות שכאילו המטפל עובד אצלן יותר שעות ועובד גם בשעות הערב וגם בשעות אחרות.

יעקב סדן: בא השופט וביטל את אותו פסק דין ומצא אותו כלא צודק כלפי האוכלוסייה שמקבלת את השירות.

יעקב סדן: מה שמסוכם זה לא פחות משכר מינימום.

יעקב סדן: יתרה מזאת.

יעקב סדן: המשפחה גם זכאית לקזז לעובד הזר בגין השירותים שהוא מקבל בבית.

משה סויסה: המשפחות לא מקזזות משכר המינימום אלא הן מקזזות מה-30 אחוזים.

יעקב סדן: הן לא מקזזות כלום.

משה סויסה: הן לא משלמות לו.

רן כהן: נדמה לי שבסיעוד בדרך כלל לא עושים את זה, בדרך כלל לא מקזזים.

משה סויסה: לא, לא מקזזים.

רן כהן: תנאי המגורים בתוך הבית הם חלק מהעסקה.

יעקב סדן: באמת העובד הזר בסיעוד הוא העובד שענייניו הכי מסודרים, יותר מאשר ענייניו של עובד זר בכל ענף אחר, יותר מאשר בחקלאות ויותר מאשר בבניין.

משה סויסה: נכון, יש לו גם כלכלה.

יעקב סדן: הוא גר בתוך משפחה וכל צרכיו והוצאותיו על המשפחה.

יעקב סדן: הוא לא צריך להוציא אגורה על כך.

יעקב סדן: בנוסף לכך הוא מקבל דמי כיס בסכום של 100 שקלים לשבוע.

יעקב סדן: העובד הזר בא מארץ שהשכר הממוצע לחודש הוא נמוך.

יעקב סדן: כשהוא יוצא מכאן, הוא חוסך כאן כל חודש כארבע-חמש משכורות במושגים של הארץ שלו.

רן כהן: לכן הוא בא.

רן כהן: הוא עוזב משפחה.

יעקב סדן: נכון.

יעקב סדן: אנחנו תמיד משווים אותו לעובד ישראלי וזאת השוואה לא נכונה.

רן כהן: אנחנו משווים אותו לעובד הישראלי לא מסיבותיו אלא מסיבות שלנו.

רן כהן: אנחנו רוצים שהעובד הזר לא יהיה יותר זול מהעובד הישראלי כי אחרת לא תהיה עבודה לישראלים.

יעקב סדן: זה נכון אבל מנגד אני אומר שיש ענפים, כמו בענף הסיעוד, שאתה לא יכול למצוא מטפל ל-24 שעות, מטפל ישראלי.

רן כהן: לי אמרו דבר אחר.

רן כהן: אתה רוצה לומר לי שהיום אין לך אף עובד ישראלי שעובד 24 שעות או שלפחות זה מתרגם באיזושהי דרך שבה עובד אחד או שניים שעובדים עם מטופל אחד ושהם כן ישראלים?

רן כהן: אין לך שום פתרון לעובדים ישראלים?

יעקב סדן: באופן עקרוני פתרונות אפשר למצוא.

יעקב סדן: זאת לא בעיה למצוא פתרונות, כמו שאמר משה קודם.

יעקב סדן: בקיבוץ מסוים עשו שלוש משמרות ומשלמים שלוש משכורות, ואז מי יכול לעמוד בזה?

יעקב סדן: אפילו אם הוא משלם לו 3,000 שקלים שכר מינימום, זה אומר 12 אלף שקלים.

יעקב סדן: כמה משפחות יכולות לעמוד בזה?

רן כהן: אם הם עושים את זה על מספר קשישים בקיבוץ, זה בסדר.

יעקב סדן: משפחה רגילה לא יכולה לעמוד.

רן כהן: אם כן, זה לא קיים.

יעקב סדן: זה קיים אבל בשוליים.

יעקב סדן: יש כאלה שלא רוצים עקרונית או לא רוצים בגלל שפה או לא רוצים בגלל דברים אחרים, והם רוצים עובדים ישראלים, ואז מסדרים להם בקומבינציות כאלה ואחרות.

רן כהן: היו פה ושם בנות בודדות שרצו לעבוד אפילו 24 שעות ולגור במקום.

יעקב סדן: היה.

יעקב סדן: זה היה לפני 15-16 שנים עת הגיעה העלייה מברית המועצות לשעבר.

יעקב סדן: גם אצלנו יש מקרים בודדים.

יעקב סדן: גם כאשר מגיעה אישה כזאת, אנחנו בודקים אותה יותר כדי לראות מה המוטיבציות, מה המניעים, מה הרקע שלה, בעיקר הרקע הנפשי שלה.

רן כהן: לפעמים היא עושה את זה בשביל כסף.

רן כהן: גם יש לה בית לגור בו וגם יש לה כסף נטו שנשאר לה.

רן כהן: היא אוכלת בבית הזה.

רן כהן: ואם יש כאלו שמוכנות, מה איכפת לנו?

יעקב סדן: אני אומר לך מתוך ניסיון.

יעקב סדן: אנחנו היינו שמחים להעסיק – ואנחנו מעסיקים גם ככה 1,500-1,400 עובדים ישראלים – עובדים ישראלים שמוכנים.

יעקב סדן: עובד ישראלי כזה, תוחלת החיים שלו במשפחה היא חודש, שלושה שבועות, חודש וחצי ונגמר העניין, הוא לוקח את הרגליים ונעלם.

רן כהן: כמו שאמרת בהתחלה, יש לך כ-1,300 עובדים ישראלים ואמרת שיש לך 3,000 קשישים ונכים.

רן כהן: כלומר, חלק מהעובדות האלה עובדות בשני מקומות.

יעקב סדן: נכון.

יעקב סדן: אחת הבעיות של העיסוק הזה, וזאת בעיה אינהרנטית לעיסוק, שמרבית הקשישים יש להם שעתיים-שלוש שעות, זה מה שהם מקבלים מהמוסד לביטוח לאומי, וכולם רוצים שיגיעו אליהם בשעה 8:00 בבוקר.

יעקב סדן: המטפלת שעובדת אצל מישהו ב-8:00, היא לא יכולה להיות גם אצל מישהו אחר ב-8:00.

יעקב סדן: אנחנו עושים לפעמים שמיניות באוויר לשכנע אותו שיקבל אותה גם ב-10:30 בבוקר.

יעקב סדן: אומרים לו שאם הצרכים שלו סיעודיים והוא צריך עזרה כדי לעזור לו במקלחת, ברור שהוא חייב לקבל אפילו ב-7:00 בבוקר אבל אם העזרה היא בבישול, בכביסה, ניקיון בית וכולי, מבקשים ממנו להתפשר ושהיא תבוא ב-10:30.

יעקב סדן: הם מסכימים.

יעקב סדן: אתה מנסה לבנות משרה, כי מרבית העובדים האלה הם עובדים חלקיים וברגע שהם לא עובדים 8 שעות, קשה לבנות את השכר כי אף קשיש לא רוצה שיבואו אליו ב-12:00.

יעקב סדן: 95 אחוזים רוצים שהטיפול יינתן בבוקר.

יעקב סדן: לכן זה גורם לנו קושי גם עם העובדים הישראלים כי גם העובד הישראלי רוצה להתפרנס בכבוד.

רן כהן: תן לי תיאור על האפיונים של העובדות הישראליות האלה שמועסקות כמטפלות בית.

יעקב סדן: מדובר בנשים.

יעקב סדן: 85-90 אחוזים הן נשים ו-10 אחוזים הם גברים, ואנחנו מחפשים את הגברים האלה תמיד בנרות.

רן כהן: כי אתה צריך אנשים עם כוח.

יעקב סדן: לא רק.

יעקב סדן: גם כוח פיזי אבל גם יש אנשים מסורתיים שלא רוצים שאישה תטפל בהם.

יעקב סדן: יש להם קושי דתי או אחר ולא נעים להם שאישה רואה אותם במצבם.

יעקב סדן: המסה הגדולה היא עולים מברית-המועצות, נשים בגילאים 50-60.

יעקב סדן: זה הכוח המרכזי.

יעקב סדן: יש כמובן גם ישראלים ואחרים.

יעקב סדן: יש לנו הרבה עולים מאתיופיה שמשולבים בעבודה.

יעקב סדן: יש לנו בין 200 ל-300 עולים מאתיופיה.

רן כהן: עולים או עולות?

יעקב סדן: עולים ועולות אבל בעיקר נשים.

רן כהן: מי אלה הגברים?

יעקב סדן: מרביתם עולים מברית המועצות, גם הם בגילאים האלה, שמתקשים למצוא עבודה במקום אחר כי אומרים להם שהם כבר מבוגרים, הם בני 60, הם בני 55, אבל אנחנו רואים שבסך הכול האיש בהחלט יכול לעשות את העבודה.

רן כהן: פעם האפיון העיקרי של מטפלות הבית היה נשים מעדות המזרח.

יעקב סדן: גם היום.

טובה שגב: יכול להיות שזה דמוגרפי באזור הזה של הארץ.

יעקב סדן: יש עוד אפיון אחד של האוכלוסייה.

יעקב סדן: יש הרבה נשים צעירות שיכולות לצאת מהבית רק ל-3-4 שעות כי בשעה 1:00 הן כבר מקבלות את הילדים מהגן או מבית הספר, ומבחינתן לעבוד 3-4 שעות מחוץ לבית, זה מתאים להן.

יעקב סדן: כמובן שהן לא באות מהשכבה הסוציו-אקונומית הגדולה, אבל מצד שני היא מרוויחה עוד 1,500-2,000 שקלים וזה עוזר בתקציב של המשפחה.

יעקב סדן: אלה באופן עקרוני אפיוני האוכלוסייה.

יעקב סדן: נשים צעירות שיש להן זמן, עולים בגילאים מסוימים, בין 50 ל-65.

רן כהן: מובן מאליו שלכולם מובטחות כל הזכויות הסוציאליות.

יעקב סדן: כן.

רן כהן: פנסיה?

יעקב סדן: פנסיה, לא.

יעקב סדן: לצערי המוסד לביטוח לאומי עדיין לא מתקצב את הפנסיה.

קריאה: נדמה לי שבמט"ב עושים את זה.

יעקב סדן: לא.

רן כהן: בעוד שבועיים נהיה במט"ב.

רן כהן: המוסד לביטוח לאומי לא דואג שלעובדות המט"ביות האלה תהיה פנסיה?

רן כהן: זאת שערורייה.

רן כהן: לא קיים דבר כזה.

רן כהן: זה עוול שאסור לעשות אותו.

יעקב סדן: אני אראה לך כמה הם מתחשבים היום מטפלת ומדובר בסביבות 20 שקלים לשעה, ועל זה הם שמים את התוספות למיניהן.

יעקב סדן: תוכל לראות בדיוק את התעריף, את אחוז הרווח שמותר לך וזה פחות או יותר.

יעקב סדן: על פי זה הם משלמים.

יעקב סדן: יש כוונה, יש רצון להעביר, אבל בשלב זה הם עוד לא מעבירים.

יעקב סדן: מה שמעבירים היום, כן מעבירים לקופת פיצויים, כל האנשים מבוטחים בכל הביטוחים, חופשה, הבראה, מחלה, חג, פיצויים כי זה דבר שהחוק מחייב.

יעקב סדן: פנסיה, אין עדיין חוק פנסיה.

רן כהן: אני בתהליכים של חוק פנסיה חובה.

יעקב סדן: ברגע שזה יקרה, אני מניח שהאוכלוסייה הזאת תיכנס.

יעקב סדן: אני חושב שזה חוק מאוד מאוד חשוב.

יעקב סדן: יש לי קרוב משפחה, דוד שלי, שחי מקצבת הביטוח הלאומי.

יעקב סדן: אי אפשר לחיות ממנה.

רן כהן: בלי פנסיה אי אפשר לחיות.

יעקב סדן: המזל של חלק מהנשים האלה שהבעלים שלהן עובדים.

רן כהן: לחוק הזה אין מזל.

רן כהן: התחלנו אתו עם הירשזון עת היה יושב-ראש ועדת הכספים בברכתו של נתניהו שהיה שר האוצר, אבל הם הציעו 900 שקלים.

רן כהן: העובדים היום מגיעים ל-900 שקלים ואמרנו שאנחנו לא רוצים כי רצינו לחוקק חוק אמיתי.

רן כהן: בינתיים הירשזון הפך להיות שר אוצר ולא הייתה ההתניה של נתניהו.

רן כהן: התחלנו לעבוד, הירשזון מושעה.

רן כהן: עכשיו לך תדע מי יהיה שר האוצר.

יעקב סדן: במפגש הזה היה חשוב לי שתתרשמו ותראו מה זאת חברת סיעוד.

רן כהן: ליעקב בשיטה החדשה אין שום בעיה.

משה סויסה: יש לו.

דוד פרץ: כדי לפתוח עכשיו לשכה פרטית, הוא צריך להתעסק אך ורק עם זרים.

רן כהן: אם הוא עם 700 העובדים הזרים שלו עומד בקריטריונים שלכם.

דוד פרץ: אכן עלה בפעם הקודמת שהוא יוכל לפתוח לשכה חדשה לטובת עובדים זרים.

רן כהן: למה?

רן כהן: מה הבעיה?

דוד פרץ: מה מטרת השיטה החדשה?

רן כהן: מה מטרת ההפרדה?

יעקב סדן: אני מציע שלא נפתח דיון על העניין.

משה סויסה: בסדר, לא נפתח דיון.

רן כהן: נפתח את הדיון אבל בכנסת.

יעקב סדן: ברצון.

יעקב סדן: בסך הכול אני מזדהה עם מטרות משרד התעשייה לסגור את הפרצה של כל מיני מתווכים.

משה סויסה: וזה יכול להיות אך ורק עם זרים.

יעקב סדן: זה שמעיק על משרד התעשייה ועל המדינה.

יעקב סדן: שמעתי קודם מדוד פרץ שיש פה מעשה רמייה וכולנו רואים רק את השוליים כי פתאום מתייצבים לך כאן 10 עובדים זרים שמישהו גלגל אותם לארץ, ולא חשוב מי, והם מגיעים לכאן ואין להם עבודה, ואז אנחנו בודקים אם אפשר לקבל אותם.

יעקב סדן: כדי לדבר דבר אחד רע, לא צריך לקלקל דבר אחד טוב.

רן כהן: על זה אנחנו נקיים דיון בכנסת כי אני רוצה להבין את הנושא לעומק.

יעקב סדן: הזמנו לכאן נציגים של מטופלים.

יעקב סדן: בגלל הצפיפות הזמנו מעט אנשים, גם בני משפחה וגם אנשים שמקבלים את השירות באמצעות עובדים זרים.

יעקב סדן: הם יציגו את עצמם.

יעקב סדן: זה עוד פן אחד שתוכלו להתרשם מהאנשים.

רן כהן: אני יושב-ראש הוועדה לעובדים זרים בכנסת ואנחנו עכשיו באים לבדוק את כל הנושא של ההשמה, של התנאים של המטופלים ושל המטפלים בנושא של הסיעוד לקראת הנהגת ההסדר החדש של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה שהוא יתחיל להנהיג בתחילת יולי.

רן כהן: לנו יש כמובן עניין להבטיח שזה יהיה גם לטובת המטופלים וגם לטובת המטפלים.

רן כהן: אני יודע שהזמינו אתכם לכאן מהחברה בה אתם קשורים, אבל אני מבקש – למרות שיעקב כאן – לומר גם מה הם הדברים שנראים לכם חשובים וטובים, אבל גם מה הם הדברים שנראים לכם בעייתיים והייתם רוצים לפתור אותם.

רן כהן: לא כל יום מגיע אליכם יושב-ראש הוועדה לעובדים זרים, אבל אני היום כאן ואני רוצה לשמוע כדי לעזור כמה שאפשר.

ציפי: אימא שלי היא חולת פרקינסון ואלצהיימר ומטופלת בערך שלוש וחצי שנים.

רן כהן: על ידי עובד זר?

ציפי: כן, עובדת זרה.

ציפי: אני מאוד מרוצה.

ציפי: הם נתנו לי גב ויד כאשר הייתי צריכה.

ציפי: זה טוב שיש משרד שכל פעם שיש בעיה, אני יכולה לפנות אליו.

ציפי: למזלנו הרע היינו צריכים להחליף כמה פעמים מטפלות כי מסיבות שונות הן היו צריכות לעזוב.

רן כהן: המשרד הזה טיפל בהחלפה?

ציפי: כן.

ציפי: אני לא צריכה לומר עד כמה זה קשה גם לי, גם לאימא וגם למטפלות להכיר מחדש.

ציפי: טוב שיש כאן את המשרד הזה שאפשר לבוא אליו.

ציפי: הם תומכים ועוזרים וכמובן פותרים את הבעיות.

רן כהן: לפני שעה הייתה כאן פגישה ואני שאלתי את יעקב לגבי הסדר התשלומים.

רן כהן: אני מבין שאימא שלך – שתהיה קודם כל בריאה – היא מקבלת גם את סיוע הסיעוד מהביטוח הלאומי וגם אתם משלימים לעובדת הזרה.

רן כהן: איך את יודעת כמה המשרד פה משלם לעובדת הזרה?

רן כהן: כי הביטוח הלאומי משלם דרך יעקב.

רן כהן: איך את יודעת איך הוא משלם לה וכמה את צריכה להשלים?

ציפי: נתחיל מזה שהצד הכספי פה הוא משני לעומת הטיפול שאני צריכה.

ציפי: בכל מקרה היינו עושים את כל המאמצים כדי לעזור לאימא שתוכל להתקיים בצורה הכי מכובדת שיכולה להיות.

רן כהן: בת כמה היא?

ציפי: בת 84.

ציפי: אני גרה בכפר יונה והתברר לי שהמחיר פה אולי היה קצת פחות ממה שהייתי אמורה לקבל.

ציפי: באתי לכאן ואמרתי, וקיבלתי יותר בסכום.

ציפי: זה נע אולי בשלושה שקלים לשעה שאני אולי מקבלת פחות, אבל בוא נגיד שבסך הכול הכללי אני מרוצה ואני מאלה שמתמידות, וכאשר אני מרוצה, אני נשארת.

רן כהן: את יודעת כמה מקבלת כל חודש מהמשרד הזה המטפלת של אימא?

ציפי: בהחלט.

ציפי: אני מקבלת שיק מכאן.

רן כהן: את מקבלת את השיק בשבילה?

ציפי: כן.

רן כהן: זה לא שהיא מקבלת ביד את השיק אלא את מקבלת את השיק בשבילה.

יעקב סדן: או שיק או תלוש שכר.

ציפי: ברור שההשלמה היא הרבה יותר גדולה, אבל אין מה לעשות.

ציפי: גם ביטוח שאנחנו מוסיפים ומשלמים, אבל זה גוף מסודר.

רן כהן: אם את לא רוצה, אל תגידי, אבל מה סדר גודל התשלום?

ציפי: עולה לנו בסביבות אלף דולר.

רן כהן: הכול בכל.

ציפי: כן.

רן כהן: כולל אש"ל שבועי?

ציפי: כן.

ציפי: זה בערך 100 שקלים לשבוע.

ציפי: הביטוח בערך 45 דולר ואנחנו משלמים.

דוד: חמתי הייתה חולת אלצהיימר ונפטרה והיא הייתה מטופלת כאן במשך 13 שנים.

דוד: כדי שיהיה לי מעניין בחיים אמי חלתה עם בריחת סידן ואז עמוד השדרה התפורר.

דוד: היא כרגע מאושפזת.

דוד: אני הכרתי את המשרד הזה מלפני 13 שנים דרך חמתי.

דוד: מכיוון שאני קצת גמיש יותר, היה לי יותר נוח לעזור להם מאשר חמי, שגם הוא אדם מבוקר.

משה סויסה: אתה משתמש בשירותים של עובדים ישראלים או עובדים זרים?

דוד: רק עובדים זרים.

דוד: רק כאשר העובדת יצאה לחופשה, המשרד שלח לי ממלא מקום, עובד ישראלי.

יעקב סדן: באופן עקרוני לעובדים יש 12 יום בשנה חופשה, חוץ מתשעה ימי חג.

יעקב סדן: בסך הכול יש להם 21 ימי חופשה.

רן כהן: הם יכולים לנסוע לחופשת מולדת למשך ה-21 ימים?

יעקב סדן: כן.

יעקב סדן: הם יכולים לצבור, הם יכולים לנסוע לחלק מהימים.

יעקב סדן: הם יכולים לצבור אותם והם יכולים לצאת.

יעקב סדן: בדרך כלל הם עושים חלק וחלק.

דוד: אני מצטרף לדברים שאמרה ציפי.

דוד: המשרד הוא משרד שעוזר מאוד, תומך מאוד, וכאשר יש בעיה של חופשה, הם שולחים ממלא מקום.

רן כהן: בוא נתעכב על עניין החופשה.

רן כהן: אתה צריך לדעת מהעובדת שרוצה לצאת לחופשה ואתה מגיע למשרד או שהיא פונה ישירות אל המשרד?

דוד: היא באה ומבקשת רשות, האם היא יכולה לנסוע בעוד חודש ל-10 ימים לחופש.

דוד: אנחנו מטקסים עצה עם המשפחה, אנחנו אמורים להתארגן בעשרת הימים האלה ובדרך כלל זה קשה כי כולנו עובדים, ולכן אנחנו פונים למשרד ושואלים אם הם יכולים לארגן לנו מישהו מחליף ל-10 ימים ואחרי כמה שעות יש תשובה חיובית.

רן כהן: אז בדרך כלל הם מביאים עובדת ישראלית?

דוד: לרוב קיבלנו עובדת ישראלית.

רן כהן: לשמונה שעות.

דוד: כן.

דוד: בלילה אנחנו ישנים במקום.

דוד: אם חמי היה יותר צעיר – היום הוא בן 84 – הוא היה מסדר הכול לבד.

רן כהן: העלויות הן גם כן בסדר גודל כזה?

דוד: אצל חמתי העלויות היו יותר גבוהות כי ככל שהעובדת יותר ותיקה בארץ, היא מקבלת יותר.

דוד: היא עבדה אצלם שבע שנים רצוף.

דוד: העובדת השנייה נתנה השלמה של 4-5 שעות.

רן כהן: אלה סדרי הגודל, 800 דולר, 1,000 דולר, 1,100 דולר.

דוד: כן.

דוד: הם יודעים את החוקים יפה מאוד.

דוד: הם באים ואומרים לך שהגיע הזמן שתעלה את השכר, ואז אני מתייעץ עם המשרד שאומר שנכון, אין מה לעשות, זה מגיע.

ציפי: לגבי התשלום, אין ספק שזה לא רק ה-1,000 דולר אלא יש עוד הרבה דברים מסביב.

ציפי: אני יודעת כמה עלה לאימא להתקיים קודם וכמה זה עולה עכשיו.

רן כהן: עכשיו אמרת דבר שהוא מעורר עניין.

רן כהן: את אומרת שמה שעלה לאימא להתקיים קודם, עכשיו זה עוד יותר.

רן כהן: כלומר, זה 1,000 דולר ועוד.

ציפי: בטח, זה לפחות עוד 2,000 שקלים בקטע שלנו על כלכלה, על חשמל, מים וכולי.

רן כהן: חוץ מהמטפלת.

ציפי: בהחלט.

רן כהן: כלומר, זה 1,000 דולר ועוד 2,000 שקלים.

דוד: הם לא משתתפים בהוצאות הביתיות השוטפות.

רן כהן: לכם אין שום עזרה חיצונית לעניין.

רן כהן: אימא מקבלת את קצבת הביטוח הלאומי כרגיל.

יעקב סדן: יש כאלה שמקבלים גם סיוע מהקרן לרווחת נפגעי השואה, שזה עוד 9 שעות שבועיות.

יעקב סדן: זה סיפור אחר שיום אחד צריך לטפל בו.

יעקב סדן: יש קרן שפועלת כתאגיד ומי שפונה אליו, מקבל.

רן כהן: לא כל מי שפונה, מקבל.

רן כהן: יש בעיה עם זה.

יעקב סדן: שם מקבלים כאלה שמקבלים את המקסימום מביטוח לאומי.

יעקב סדן: אם האיש מקבל רק 10 שעות, הוא לא מקבל מהקרן.

ציפי: אני רוצה לומר משהו שהוא מאוד חשוב לי, למה המשרד הזה חשוב.

ציפי: כשאימא הייתה מאוד מאוד חולה – ואני לא יודעת אם אתה מכיר את המחלה לעומק, אבל זה או שפעם הראש מוגבל והגוף בסדר, או שפעם הגוף לא עובד והראש בסדר – היא יצאה מהאיפוס לגמרי ולא יכלה לעשות כלום לבד, כל הזמן היא נופלת וצריכה תמיכה במשך 24 שעות, אם היא נעמדת, היא נופלת אחורה, היא בכלל לא ידעה מה נעשה אתה, היא הגיעה למצב שהיא לא יכולה להדליק מזגן, לא להדליק גז, היא חיממה את הקומקום על הגז, היא הייתה במצב מאוד קשה, הדבר היחידי שאימא ידעה לעשות זה להתלבש, אז באו מביטוח לאומי – וזה הדבר היחידי שהם בודקים – ובדקו אותה.

ציפי: אני אמרתי שאני לא רוצה לשקר, אבל זה הדבר היחידי שאימא יודעת לעשות ושלא ייקחו לה את זה.

ציפי: בפעם האחרונה שבאו לביקורת אחרי שאימא הייתה מאושפזת במצב גרוע עם פנס גדול כי היא נפלה, באה עובדת מביטוח לאומי והתחילה לשאול שאלות, ואמרה לה להראות לה את החדר.

ציפי: אימא התלבשה כמובן ואימא קמה ונפלה אחורה.

ציפי: לצערי, אני שמחתי כי זאת הסיבה שהיא קיבלה את המטפלת.

רן כהן: אני מכיר את הדבר הזה.

ציפי: המשרד הזה הצליח להשיג לי מיידית מטפלת.

נפתלי יצחק: אני אולי הכי ותיק כאן.

נפתלי יצחק: 12 שנה הבחורה הזאת עובדת אצלי והם טיפלו בי מעל ומעבר, והם סידרו לי את כל המכתבים שצריך.

נפתלי יצחק: פעם היו עושים לה בעיות וכל שנה הייתי צריך להביא מכתבים מעובדת סוציאלית, מרופא וכולי.

רן כהן: כל 12 השנה העובדת עובדת אתך?

נפתלי יצחק: כן.

נפתלי יצחק: כל דבר שהיה לי, הייתי בא והפקידה או הוא היו כותבים לי את המכתב.

נפתלי יצחק: הייתי מתייעץ אתם מה לעשות.

נפתלי יצחק: הייתי בוכה כל שנה עד שהיו נותנים לעובדת את האשרה.

נפתלי יצחק: מה החכמה לשלוח אותה ולהביא מישהי אחרת שלא תדע את העבודה?

רן כהן: מה אתה עושה כאשר העובדת צריכה לנסוע לביקור מולדת?

נפתלי יצחק: הייתי מביא פיליפינית.

נפתלי יצחק: לפעמים היא הייתה מביאה חברות, אבל היום הן פוחדות לעבוד בלי אשרה.

נפתלי יצחק: במצב הזה אני צריך רשיון לשתי עובדות?

יעקב סדן: הוא לא יכול להסתדר יום אחד בלי עובדת.

נפתלי יצחק: היום העובדות פוחדות כי אין להן אשרה.

טובה שגב: יש לך משפחה?

נפתלי יצחק: כן, בטח.

נפתלי יצחק: אני לא נשוי אבל ההורים גרים אתי.

נפתלי יצחק: הם טיפלו בי 25 שנה.

נפתלי יצחק: כל הזמן אמרתי שאני לא רוצה בן אדם זר, אבל בסוף הבאתי אותה ולא הצטערתי.

רן כהן: אתה מקבל את קצבת הסיעוד של הביטוח הלאומי?

נפתלי יצחק: לא, אני נפגע תאונת עבודה.

נפתלי יצחק: אני מקבל שירותים מיוחדים.

נפתלי יצחק: היום זה עולה עוד יותר כי פעם לא היו נותנים בית הבראה, פעם לא היו נותנים חופש, עד לפני 3-4 שנים, אבל עכשיו כל שנה בית הבראה וחופש, הוא אומר לי כמה אני צריך לשלם ואני משלם לה בדיוק.

נפתלי יצחק: כל שנה אני צריך ללכת למשרד הפנים ולשלם 250 שקלים.

דוד: למה אני צריך לשלם אגרה אם זה משרד ממשלתי?

משה סויסה: עד לפני שלוש שנים שילמת כל שנה.

משה סויסה: האגרה היא חוק.

משה סויסה: האגרה משולמת עבור הגשת הבקשה וכדי שנהיה אתך בקשר וכדי לראות אם אכן אתה צריך עוד, כי לשמחתנו יש אנשים שמשתפרים והם כבר לא צריכים.

דוד: אם אני צריך עוד, קובע הביטוח הלאומי.

משה סויסה: אם אתה צריך עוד, אתה קובע.

משה סויסה: לסיעוד למשל נותנים לשנתיים, אבל לשאר נותנים לשלוש שנים.

רן כהן: כל חודש את מעבירה כסף לילדים שלך בפיליפינים?

סמייליטה, עובדת זרה: כן, בטח.

רן כהן: איפה אתם גרים בפיליפינים?

סמייליטה, עובדת זרה: בדרום מנילה.

רן כהן: כל שנה את נוסעת לפיליפינים?

סמייליטה, עובדת זרה: בזמנו נסעתי כל שנתיים אבל עכשיו אני נוסעת כל שלוש שנים.

סמייליטה, עובדת זרה: מתי שאני רוצה לנסוע, הוא מסכים לכך.

נפתלי יצחק: אני לא אומר לה לא.

רן כהן: כשהיא נוסעת, אתה יכול לקבל מהמשרד כאן מישהי מחליפה, דבר שעד עכשיו פורמאלית זה היה אסור.

משה סויסה: פורמאלית, אחרי 21 יום תוכל להחליף.

נפתלי יצחק: זה יהיה באותו מחיר?

משה סויסה: אותו הדבר.

נפתלי יצחק: משרד הפנים גובה על כל חתימה 150 שקלים ואני שואל על מה.

דוד: אמי מטופלת במסגרת המשרד הזה.

דוד: התחלתי עם אבי וזה היה חלקי כאשר היינו מקבלים שלוש שעות ביום מטפלת ישראלית.

דוד: לאחר שנתיים אבי חלה ונפטר ואימא שלי חלתה עקב זה.

דוד: אז היא קיבלה את ה-15 שעות בביטוח לאומי, היא לא הייתה מסוגלת לעשות שום דבר, ואחר כך נאלצתי להביא לה עובדת זרה.

דוד: כמובן שהמשרד הזה המשיך ונתן לי את השירותים.

רן כהן: היא זכאית גם לקצבת סיעוד?

רן כהן: היא זכאית גם ל-15 שעות סיעוד?

דוד: היא הייתה זכאית לשלוש שעות ואחר כך היא קיבלה 15.5 שעות.

דוד: המשפחות אובדי עצות, לא יודעים מה הזכויות ומתחילים לנבור ולחפש ואנחנו אנשים שיכולים לברר, אבל מה עושים אנשים שאין להם ילדים?

דוד: הם מתמוטטים כי הם לא מסוגלים לעשות את הדברים ושכן לא יעשה את זה עבורם.

דוד: היא הייתה מטופלת על ידי העובדת הסוציאלית שלהם שאחת לשבועיים לפחות היא הייתה באה הביתה ושואלת מה נשמע, מה צריכים וכולי.

דוד: הם פשוט כיוונו אותי מה לעשות כי אני לא ידעתי מה לעשות.

דוד: עד היום הם באים ומבקרים.

דוד: אני לא יודע אם זאת חובתם או לא, אבל אני יודע שהם באים לבקר את האימא אחת לשבועיים-שלושה.

דוד: הטיפול התמידי הזה, מהתחלה ועד היום, עם החלפה של עובדת, ואנחנו כבר לא מסתכלים על התשלום למרות שזה קשה למשפחות ההשלמה הזאת.

דוד: מביטוח לאומי היא מקבלת 1,500 שקלים בחודש עבור העובדת הזרה והכסף הזה מועבר לחשבון שלי, מאחר שאני האפוטרופוס של אמי, ואני נותן לעובדת את המשכורת השלמה.

רן כהן: מה קורה אם אימא צריכה טיפול רפואי?

רן כהן: מה אתה עושה?

דוד: מבחינת אשפוזים, אני לא מערב את המשרד.

דוד: אני מיידע אותם שאימא אושפזה.

דוד: אם אני צריך עובדת סוציאלית שתבוא ותראה מה המצב, הם גם עושים את זה.

דוד: אצלי היה בכלל מקרה שהעובדת הפיליפינית נסעה לחופשה להתחתן, התחתנה ולאחר חופשה של חודש חזרה ואחרי שבוע ימים בישרו לה שבעלה נהרג בתאונת דרכים.

דוד: אתה יודע מה זה להחזיק עובדת כזאת שאחרי כמה שנים היא כמו בת משפחה, לך תסביר לה שבעלה נהרג בתאונת דרכים.

דוד: מצלצלים אלי ומודיעים לי ושואלים מה לעשות.

רן כהן: מי מצלצל אליך?

דוד: המשפחה שלה.

דוד: יש לי את הקשר עם המשפחה שלה.

דוד: יש לה אימא בפיליפינים.

דוד: יש לה משפחה.

דוד: מתקשרים אלי ומה אני עושה?

דוד: לאן אני מצלצל?

דוד: למי אני מצלצל?

דוד: אליהם, לעובדת הסוציאלית ושואל מה אני עושה.

דוד: אמרו לי להיות בבית וכי היא תגיע.

דוד: הזמנתי רופא, עובדת סוציאלית הגיעה אלי הביתה, ישבנו ולאט לאט סיפרנו לה.

דוד: במצבים האלה אי אפשר לפעול דרך טלפונים.

דוד: אם חס ושלום אני אצטרך, זה לא נעשה בטלפונים ולא בהתכתבות אלא זה צריך להיות פיזית צמוד.

רן כהן: ואת זה יש לך.

דוד: את זה יש לי.

דוד: לי זה פותר הרבה בעיות.

דוד: אני הייתי צריך להיות צמוד עם אמי 24 שעות והייתי צריך לטפל בה עד שסידרנו את העניינים, היום יש לה את העובדת למשך 24 שעות ואם יש בעיה, העובדת עצמה באה ועושה הכול.

רן כהן: גם אם נהיה הילדים הכי טובים של ההורים שלנו, אין שום סיכוי בעולם להיות אתם 24 שעות ביממה כי אחרת המשפחות שלנו נהרסות.

דוד: אני לא יודע מה הולכים לעשות, אין לי מושג מה הולכים לעשות, אבל אם ייקחו את הטיפול האישי שהם נותנים לאנשים האלה, זה בהחלט מהווה בעיה.

משה סויסה: תהיה כאן לשכה פרטית חדשה באותם תנאים בדיוק.

משה סויסה: יכול להיות שהוא יהיה לשכה פרטית אם הוא ירצה לפתוח.

דוד: החששות שלנו הן מהתזוזות האלה, להתחיל מחדש הכול.

דוד: עד שהכול עובד כמו שצריך, אבל היום אומרים לך שלא יעקב יהיה הגב שלי אלא משה ואתה צריך לפנות אליו ואתה לא יודע איפה הוא ישב – זאת הבעיה שלי.

רן כהן: יש לי השגות גם על הסידורים החדשים, אבל אני לא חושב שזה הולך ליצור מצב בו לא תהיה לך כתובת.

רן כהן: לך תהיה כתובת, גם לך וגם לעובדת שלך.

דוד: אם הכתובת תהיה גם מבחינת כתובת וגם מבחינת היענות, גם כספית, זה משהו אחר.

רן כהן: היא תהיה גם מקצועית וגם כספית.

רן כהן: אני יכול להעיד דבר אחד – אני לא מהממשלה אלא אני מהאופוזיציה – ואני לא יכול לומר לכם שהכוונה של הממשלה היא להרע את המצב של המטופלים.

רן כהן: לכן אני מסייר, כדי לראות מה המצב, כדי גם לומר לממשלה מה כן ומה לא.

דוד: העלויות הן גבוהות גם היום וזה נופל על המשפחות.

רן כהן: אחד הדברים שאנחנו כל הזמן מקפידים עליו בוועדה שלי הוא שככל העלויות ככל האפשר יהיו מצומצמות או בכלל לא יהיו.

רן כהן: זאת בעיה ואני יודע שזאת בעיה כי אומרים שבמקום שבו אין אגרה, גם אין פיקוח, דבר שהוא קצת נכון אבל השאלה מה גובה האגרה, 2,000 שקלים או 100 שקלים או 50 שקלים או 30 שקלים.

רן כהן: אין שום סיבה שגובה האגרה תהיה בשמים.

אברהם: העובדת נמצאת אצלי כבר שמונה שנים.

אברהם: אני שואל למה כל שנה צריך להתחיל בפרוצדורה מחדש לקבלת הרשיון.

אברהם: השאלה השנייה היא למה התקופה מוגבלת לחמש שנים.

רן כהן: לא, זה כבר לא מוגבל לחמש שנים.

רן כהן: אם האדם אתו היא עובדת לא נמצא, אין צורך באשרה והיא יכולה לעבוד עם מישהו אחר שיש לו אשרה.

רן כהן: רוצים לא ליצור מצב בו העובדת הזרה תחיה כאן ותעבור מאחד לשני במשך 40 שנה.

רן כהן: אם ישראל לא רוצה היום שהפיליפינים יהפכו להיות ישראלים, וזאת בעצם הבעיה, היא אומרת שאחרי שאדם הולך לעולמו, מחליפים, ואז העובדת הנוכחית תיסע לביתה ויביאו חדשים.

רן כהן: יש עם זה בעיה כי עדיין יש כאלה שנשארים בארץ ועובדים ממטופל אחד לשני.

אברהם: הם מפחדים לצאת מהבית כי אז המשטרה תופסת אותם.

רן כהן: מי שעובד כאן באופן חוקי, צריכה להיות לו אשרה.

יעקב סדן: כל שנה הוא נבחן מחדש ונשאלת השאלה אם יאריכו לה או לא.

יעקב סדן: כל שנה הוא צריך להוכיח ואז מתחיל סיפור שלם שהוא צריך להביא את הפסיכיאטר וכולי.

יעקב סדן: במקרה הזה יש לו כתובת ויש לו מי שיעשה את העבודה.

נפתלי יצחק: גם לי הם עוזרים.

נפתלי יצחק: הם סידרו לי את המכתבים.

רן כהן: אני מבין שכל שנה הם רוצים לבדוק האם יש מצב שהשתפר, אבל יש מצבים טרמינאליים.

אברהם: נתנו לה פעם אשרה לשלושה חודשים, אבל אני לא יותר צעיר.

יעקב סדן: אני רוצה לחדד את הנקודה.

יעקב סדן: ההיתר ניתן לקשישים לשנתיים ולנכים לשלוש שנים.

יעקב סדן: מבחינת האשרה של העובד הזר, אחרי שהוא חמש שנים בארץ, כל שנה צריכים לחדש את האשרה במשרד הפנים בגלל שאחרי חמש שנים כביכול עובד זר צריך לעזוב את הארץ למעט המקרים שהוא נשאר עם אותו מעסיק ואז הוא צריך להופיע במשרד הפנים וזה המכתב שהם צריכים להביא מפסיכיאטר.

רן כהן: זה אותו מעסיק.

יעקב סדן: נכון.

יעקב סדן: אז הם צריכים להוכיח במשרד הפנים שיש קשר בין העובד למעסיק.

רן כהן: אברהם אומר את הדבר הכי אלמנטארי.

רן כהן: הוא שואל אם הוא יהיה יותר צעיר, אם הוא יהיה יותר בריא.

רן כהן: האשרה שלה היא בגינו ולא בגינה.

משה נקש: זה שהוא מקבל את האישור להעסיק אותה, זה אישור מאתנו ולא ממשרד הפנים.

משה נקש: אנחנו נותנים את ההארכה להיתר בגלל המצב שלו.

משה נקש: היא צריכה להיבדק כל שנה על ידי משרד הפנים ולא על ידי משרד התעשייה.

משה נקש: צריך לראות אם יש קשר בין המטופל לבין העובדת הזרה כדי שיוכלו להאריך לה את האשרה לעוד שנה.

רן כהן: הוא צריך להצהיר שהיא עדיין עובדת אתו?

יעקב סדן: הוא צריך להראות את הנצרכות שלו והוא צריך ללכת עוד פעם לבדיקות.

רן כהן: לצריך להחליט מהי רמת התלות בטרמינאליות שלה.

רן כהן: כלומר, באיזו מידה אותן מחלות או אותם מצבים בהם אדם כבר לא יחזור להיות בריא, אתם צריכים לדעת מתי זה לצמיתות ומתי לא.

רן כהן: אם זה לצמיתות, היא לא צריכה כל פעם לחדש.

משה נקש: זה משרד הפנים.

משה נקש: אנחנו משרד התעשייה.

משה נקש: אנחנו כל שנתיים מחדשים את האישור, אבל האישור במחשב או האישור העקרוני הוא לצמיתות.

משה נקש: את ההיתר שלו אנחנו נותנים לו כל שנתיים בלי שום בעיה.

משה נקש: הוא מקבל הערכה לאחר שמגיש טפסים.

רן כהן: למה כל שנה הוא צריך לעשות את זה?

משה סויסה: האשרה ניתנת במשרד הפנים.

רן כהן: על זה אני אדבר אתכם בכנסת ולא כאן.

קריאה: זאת עוד אגרה.

רן כהן: זה עוד אגרה ועוד בלבול מוח והדבר האחרון שאברהם צריך זה עוד בלבול מוח כל שנה.

יעקב סדן: אתה יודע באיזה מתח הוא נמצא כל שנה?

רן כהן: לשם מה הוא צריך את זה?

רן כהן: רק הספק, אם יש אפילו פרומיל אחד של סכנה שלא יחדשו לו, הוא לא צריך לחיות עם זה בלילה אלא הוא צריך לישון בשקט.

רן כהן: הוא צריך להצהיר שהיא עובדת אצלו וזה הכול.

אברהם: כל שנה אותו הדבר.

משה סויסה: זה משרד הפנים.

רן כהן: אני רוצה להודות לכולכם על המפגש הזה.

רן כהן: אני מודה שמדי פעם מגיעים אלינו גם לישיבות הוועדה נציגים של המטופלים, אבל בדרך כלל באים נציגי הארגונים של המטופלים ולא המטופלים או בני משפחותיהם.

רן כהן: אני מאוד מאוד מודה לציפי , לדוד, לנפתלי, לדוד ולאברהם ולעובדות שלהם, ברברה וסמייליטה.

רן כהן: אני מודה לכם מאוד על כך שהגעתם לכאן.

נפתלי יצחק: תאמין לי שהרבה משרדים כאלה אין.

נפתלי יצחק: פיליפינית שבאה מחוץ לארץ, חודש וחצי היא לא עובדת, ויש משרדים שלוקחים את האשרה שלו ונותנת למישהו אחר וכך יכולה להביא פיליפינית חדשה.

משה סויסה: זה כבר לא יהיה עוד מעט.

נפתלי יצחק: יש משרדים כאלה, אבל לא המשרד הזה.

רן כהן: אחת הסיבות שרוצים הסדר חדש, כדי למנוע תופעות כאלה.

רן כהן: בנוסף לתודה הגדולה שיש לי לומר לכם אני רוצה לומר לכם שאנחנו נעשה את הכול, את כל מה שאפשר, כדי להקל עליכם את כל הסידורים האלה ואת כל הבירוקרטיה סביב העניין, וגם את כל התשלומים שאני יודע שהם מאוד מאוד מכבידים.

רן כהן: בסך הכול כאשר אבא או אימא או אדם בעצמו נופל למצב הזה, גם כך העלויות הן מאוד קשות וההכבדה בחיים היא מאוד קשה, ואין שום סיבה להכביד עליכם עוד.

רן כהן: לכן אנחנו נעשה הכול בוועדה שלי להקל עד כמה שאפשר.

רן כהן: אני מאוד מודה לכם.

יעקב סדן: ביקשו שאת המצגת נעשה בכנסת.

יעקב סדן: נמצאים אתנו חבר הכנסת רן כהן, יושב-ראש הוועדה לנושא העובדים זרים, משה סויסה, מרכז את נושא הסיעוד במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, דוד פרץ ממשטרת ההגירה, משה נקש ממשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, טובה שגב מאגף השיקום במשרד הרווחה, בת-שבע פנחסוב שהיא מנהלת הוועדה, דוד קשני מעמותת קול בשכונות.

יעקב סדן: קצת הכרות וגם כאן אתה יכול להפנות שאלות לאנשים שעובדים.

יעקב סדן: יש כאן מדגם של אנשים שעובדים בחברה הזאת, עיקרם בסניף הזה, והם עושים את אותו שירות עליו שמעת קודם.

יעקב סדן: אינה היא אחות מוסמכת, דני הוא עובד סוציאלי, נטלי מנהלת סניף והיא עובדת סוציאלית, ענת בדרך להיות עובדת סוציאלית וכרגע היא בתהליך הסיום של הכשרתה, שרון היא עובדת סוציאלית, פנינה שמתעסקת בנושא של עובדים זרים בפן המינהלי והתפעולי של העניין אורה שהיא עובדת סוציאלית וניהלה פעם את הלשכה הסוציאלית באור עקיבא ועובדת אצלנו 16 שנים, נאוה שהיא הסגנות שלי ואחראית על כל העבודה הסוציאלית והטיפולית.

יעקב סדן: אני אתן פתיח של שתי דקות ואחר כך האנשים יוכלו להתייחס.

יעקב סדן: יש הבדל מאוד גדול – אמרתי את זה ואני אחזור ואומר את זה – בין תאגיד לתיווך לבין חברת סיעוד שהמוקד שלה הוא טיפול.

משה סויסה: העסקה.

יעקב סדן: לא, אני אומר את מה שאני אומר.

רן כהן: אני מאוד שמח שהוא אומר שהתכלית של החברה הוא סיעוד ולא העסקה.

יעקב סדן: טיפול סיעודי.

יעקב סדן: טיפול לנזקקים.

משה סויסה: הלשכות הפרטיות החדשות הן להבאה, טיפול ותיעול.

משה סויסה: כלומר, לא להעסקה.

יעקב סדן: זה דיון שאנחנו צריכים לקיים אותו.

יעקב סדן: אני מכיר את התאגידים לתיווך או את חברות התיווך שמחר יהיו תאגידים.

יעקב סדן: בדרך כלל מה שקורה שם הוא שהמשרד הזה יושב באיזשהו מקום בארץ ושולח אנשים לכל קצוות הארץ והקשר בינו הוא לא הקשר שאתם חשתם בו היום ואני מקווה שקיבלתם טעימה קטנה לעניין הקשר האינטנסיבי והיום יומי והרציף.

יעקב סדן: מה שקורה, עובדים זרים זה סיפור.

יעקב סדן: מה שנראה היום על פניו ככזה, זה סיפור מאוד מורכב.

יעקב סדן: להעסיק אדם במשך 24 שעות, על זה יספרו לכם האנשים כאן ולא אני, בסך הכול אין לזה תחליף אבל הוא טומן בחובו הרבה מאוד.

יעקב סדן: גם אנשים מטופלים, אנשים שבסך הכול מאוד קשה להם, ואלה לא אנשים קשים אלא אלה אנשים שמאוד מאוד קשה להם והיו מעדיפים לא להיות במצבם, היות שמאוד קשה להם והיות שלפעמים גם המפגש האינטנסיבי הזה של 24 שעות בין עובד לבין מטופל, גם הוא טומן בחובו קשיים כאלה ואחרים.

יעקב סדן: לכן המקום של האיש שמטפלים בו, אם זאת האחות המוסמכת, אם זאת העובדת הסוציאלית, הוא בעצם להיות קרוב אל האנשים.

יעקב סדן: התאגיד שיוקם מחר יכול לשים משרד בתל-אביב ולשלוח מטפל לבאר-שבע אבל זה לא טיפול אלא לכל היותר זה תיווך.

יעקב סדן: למטופל לא יהיה לו יותר את הקשר הזה ואת הבית הזה, את החמימות הזאת ואת הרציפות הטיפולית.

יעקב סדן: זה לא יהיה.

יעקב סדן: התאגיד לתיווך לא ייתן את זה והוא יהרוג את זה.

יעקב סדן: לכן אני אומר שהיתרון שיש בנתניה, ורק בחברה שלי – ואני לא מדבר על כל חברות הסיעוד האחרות – יש 12-13 איש שיום יום עוסקים במטופלים, מעבר לאנשי המינהלה שנמצאים כאן לענות על טלפונים ולהתייחסות כזאת או אחרת.

יעקב סדן: זה לא יהיה יותר בתאגיד.

יעקב סדן: התאגיד אומר שבעצם אני צריך מחר לנתק את הקשר וזה דבר לא הגיוני, בלתי נתפס ולא נכון.

יעקב סדן: אני מזדהה בכל לבי עם מטרות משרד התעשייה.

רן כהן: חוץ מאשר ההפרדה בין מטפלות בין לבין העסקה רק של עובדים זרים, למה אתה לא יכול לתפקד אותו הדבר בדיוק בתאגיד?

רן כהן: רוצים לחייב אותך להפריד בין עובדים זרים.

קריאה: הוא צריך להקים שתי חברות.

רן כהן: נכון.

רן כהן: אני לא רוצה לדון בדברים הטכניים.

רן כהן: אני נגד ההפרדה הזאת ואני אומר לך גם למה, ואני אתווכח על זה עם משרד התעשייה מאוד קשה, כי זה יגרום לזה שיותר ויותר ירוצו לעובדים זרים ופחות למטפלות בית ישראליות, דבר שאני לא רוצה בו כי באופן אוטומטי אם כל התאגידים יעבדו עם עובדים זרים, הכי נוח יהיה ללכת לעובדים זרים ואני רוצה שיהיו מה שיותר ישראלים.

רן כהן: את זה נעזוב, על זה עוד נתווכח.

רן כהן: למה החברה הזאת כאן כמו שהיא לא תוכל להמשיך לעבוד.

משה סויסה: הוא יוכל.

רן כהן: נניח שהרישום יהיה נפרד לעובדים זרים ולעובדים ישראלים, מה מפריע לכם?

משה סויסה: הוא יוכל.

רן כהן: יהיו לו את אותן עובדות סוציאליות ואת אותן אחיות טיפוליות שיעבדו את אותה עבודה.

רן כהן: אני מבין שכל אלה שנמצאים כאן הם עובדי נתניה.

קריאה: לא.

קריאה: יש מפרדס חנה, מתל-אביב.

יעקב סדן: מרביתם.

קריאה: נאמר כאן שלתאגידים צריך להיות מיפוי גיאוגרפי כדי לשמור על הקשר האישי.

רן כהן: ממילא הוא כזה.

קריאה: אם הבנתי אותך נכון, אתה אומר שהתאגידים, לפי הצעת משרד התעשייה, גם להם צריך לעשות הגבלה של מיפוי גיאוגרפי.

משה סויסה: יכול להיות.

משה סויסה: יעקב יכול לפתוח היום לשכה פרטית שתעסוק אך ורק עם זרים והוא יכול להיות אותם בעלים, אותם בעלי המניות, אבל הוא צריך להיות עם מנכ"ל אחר כי ההגדרה הראשונית של הלשכות הפרטיות היא להבאת טיפול.

משה סויסה: חברות כוח אדם הקיימות וחברות הסיעוד הם מעסיקים.

משה סויסה: על פי חוק הכבילה, אנחנו לא יכולים שהם ימשיכו להיות מעסיקים.

רן כהן: בקטע הזה בוא נעשה הפסקה כי גם יעקב, גם דודי, גם משה וגם אני נפגשים בוועדות הכנסת.

רן כהן: היתרון של הסיור הזה שאני רואה בעיניים וחש בלב ושומע באוזניים מה קורה כאן בפועל, איך הדבר הזה עובד בפועל.

רן כהן: בראשותך, אני אומר רק שלושה משפטים והייתי מאוד רוצה שתאמרו את הדברים שלכם כי זאת הזדמנות בשבילי לשמוע אתכם.

רן כהן: אני יושב-ראש הוועדה של הכנסת שעוסקת בנושא עובדים זרים ולאחרונה בוועדה שלי אנחנו עוסקים הרבה מאוד בכל התקנון החדש של עבודת הסיעוד בכלל והעובדים הזרים בפרט.

רן כהן: המטרות של הוועדה כמובן הן לקיים פיקוח על כל הסוגיה הזאת ולראות איך זה מתנהל, לשמור על הזכויות של המטופלים ועל הזכויות של המטפלים.

רן כהן: מבחינתנו, פרצופה של מדינת ישראל בעולם נראה הרבה יותר ברור וחד ומשפיע במאות אלפים שבאים לעבוד כאן ועוזבים מאשר בקולה של שרת החוץ או בקולו של ראש-הממשלה.

רן כהן: הם אלה שקובעים מי היא מדינת ישראל בעולם.

רן כהן: לכן איכפת לנו להיות הגונים, צודקים וישרים, ולראות ששם ישראל בעולם לא יהיה מוכפש ולא יהיה רע.

רן כהן: אגב, מהבחינה הזאת אני חושב שאלפים רבים מבין המטפלים והמטפלות שעובדים במדינת ישראל יצאו מכאן כשבפיהם יש המון שבחים על מדינת ישראל.

רן כהן: אני כמעט בטוח בזה ואז זה מעבר לפלשתינאים, לחמאס, לחיזבאללה, לטילים ולסקאדים.

רן כהן: אלה הדברים שביום יום.

רן כהן: כאשר באה מטפלת כזאת למנילה או למקום אחר בפיליפינים ואומרת שהיא יודעת שהישראלים הם הגונים, הם ישרים, הם מקיימים איזו אחווה או איזו סולידריות גם כלפי אנשים זרים כמוה והם שמרו על הזכויות שלה, זה דבר מאוד חשוב.

רן כהן: או שהחברה הישראלית היא מאוד רגישה לנזקקים שלה, לזקנים שלה, לנכים שלה, לחולים שלה וכן הלאה.

רן כהן: אני מתנצל מראש שנשאר מעט מאוד זמן לפרק הזה, בעיקר שעכשיו יעקב ואני שרפנו את כל הזמן, אבל אני כן רוצה לשמוע אתכם.

רן כהן: תאמרו לנו בכל זאת מהי הפואנטה הכי חשובה בעבודה של כל אחד מכם.

אינה: ההיכרות עם המשפחה.

אינה: כל השלב הזה מתבצע עוד בבית החולים ועד שהם מגיעים הביתה ואנחנו אתם בקשר.

אינה: האנשים משתנים, הם מתבגרים, הם הופכים לסיעודיים ואז מגיעה ההחלטה להביא עובד זר.

רן כהן: בדרך כלל זה מתחיל בבית החולים?

אינה: לא לרוב.

אינה: זה יכול להיות.

אינה: בבית החולים או אחרי בית החולים.

אינה: יש אנשים שבסך הכול הגיל לא בדיוק מהווה איזושהי עילה לכך שהוא צריך חוק סיעוד, אבל אם קורה משהו, איזשהו משבר, והוא נזקק לכך.

רן כהן: האם הדבר הזה מתחיל בעיקר בבית החולים?

אינה: לא בהכרח.

אינה: ההיכרות שלנו היא מהתחלה.

אינה: עד שמגיעים למצב שצריך עובד זר בבית, אנחנו מכירים טוב מאוד את המשפחה והמשפחה מכירה טוב מאוד אותנו.

רן כהן: אגב, אתי דברו לא רק על עובדים זרים אלא מעניינות אותי גם מטפלות הבית הישראליות.

אינה: כאשר המשפחה מחליטה לקחת עובד זר, היא פונה אלינו.

רן כהן: כשאת עומדת בפני הברירה להביא עובדת זרה שיכול להיות שזה פתרון הרבה יותר קל, הרבה יותר פשוט והיא נמצאת 24 שעות, או עובדת ישראלית, מה תעשי?

אינה: תלוי במצב של המטופל.

רן כהן: את בכל מקרה תיתני לישראלית אלא אם כן אין לזה תשובה ישראלית וחייבת להיות עובדת זרה?

רן כהן: אני מגדיר את זה נכון?

אינה: קודם כל נתחיל מזה שחייבים.

אינה: זה לא קל להכניס עובד זר לבית.

אינה: לא קל לא למטופל ולא לבני המשפחה.

יעקב סדן: אינה היא אחות מוסמכת והיתרון של חברת סיעוד שהיא מעסיקה גם אחים ואחיות מוסמכים וגם עובדים סוציאליים.

יעקב סדן: קורה הרבה פעמים שדווקא הדרכה של אינה לפעמים הרבה יותר חשובה מזאת של דני, כי יש לה איזושהי מיומנות שלו אין.

משה סויסה: את הולכת יותר לבתים של המטפלים מאשר מגיעה העובדת של ביטוח לאומי?

אינה: אני הולכת לביתו של המטופל אחת לארבעה חודשים.

אינה: אני מגיעה לשם כאשר מבקשים ודורשים, אם קרה משהו, אם משהו לא מסתדר ואם צריך לעשות סדר בתרופות.

רן כהן: את צריכה לתמרן בין הזעקות שמזעיקים אותך בתור אחות לבין העבודה השוטפת?

אינה: זה התפקיד שלי.

רן כהן: עליך יש 3,000 מטופלים?

אינה: אין לי 3,000 מטופלים.

אינה: יש עוד אחיות.

רן כהן: כמה מטופלים יש לך?

אינה: גג 200.

רן כהן: ואל ה-200 האלה את מגיעה לפחות אחת לארבעה חודשים?

אינה: אני חייבת להגיע אליהם.

רן כהן: כמה ביקורים יש לך ביום?

אינה: זה תלוי.

אינה: טכנית חמישה ביקורים ביום.

רן כהן: ולפעמים ביקור אחד.

אינה: לפעמים.

קריאה: אינה לא הזכירה שלצידה עובדת בקרית והיא מגיעה לסירוגין.

קריאה: אחת לחודשיים אינה מגיעה ואחת לחודשיים מגיעה הבקרית.

קריאה: הבקרית באה עם רקע של טיפול וסיעוד.

רן כהן: פחות רפואי ויותר סיעודי.

דני: העבודה שלי כוללת ביקורים בבתים של קשישים בהתחלה של טיפול בקשיש מהרגע שהוא מתקשה בתפקוד.

דני: אני הולך אתו יחד עד הגשת הטפסים לביטוח הלאומי, עד שהוא מקבל את העזרה.

דני: במידה שהוא לא מקבל את העזרה, אני עדיין שומר אתו על קשר כדי לבדוק מתי אני כן אוכל לעזור לו.

משה סויסה: כעובד סוציאלי אתה יכול לתת מענה כמו שצריך לגבי הצרכים הייחודיים של אותו מטופל?

דני: ודאי.

משה סויסה: אם כן, למה צריך גם אחות?

דני: האחות היא בהיבט הרפואי, יש פצעי לחץ, תרופות וכולי.

משה סויסה: לשם כך יש אחות של הביטוח הלאומי שמגיעה.

רן כהן: לא, היא באה לבדוק אולי אפשר לא להגיע.

רן כהן: העניין של דני הוא טיפולי ולא בדיקתי חד-פעמי.

קריאה: הוא לא רפואי.

דני: לפעמים קורה משהו שלא קשור לטיפול שלנו, ואנחנו זמינים.

קריאה: נוצר משבר בתוך המשפחה, הם מתקשרים אלינו.

דני: למטופלים יש את הטלפון שלי והם יכולים להתקשר אלי, ואני מנסה באותו רגע לפתור את הבעיה.

רן כהן: המטופל או בני משפחתו, קרה משהו שהם רוצים להזעיק, הם מתקשרים אליך ישירות או אל המשרד?

דני: אל המשרד.

דני: תלוי בקשר.

דני: לרוב המטופלים שלי יש את הפלאפון שלי.

רן כהן: באמצע חג, במועד?

דני: זה יכול להיות.

דני: הרבה פעמים אני שומע הודעות של מטופל שהתקשר אלי בזמן שלא יכולתי לענות.

רן כהן: בשבת למשל יש מישהו שמחליף אותך באותו יום?

דני: לא.

דני: המשרד עובד כאן עד יום שישי בסביבות 1:00 בצהרים.

דני: בשעות הערב הרבה פעמים קורה שאני זמין למטופלים או למטפלים שנתקלים בבעיה.

דני: לדעתי מילת המפתח בעבודה שלי היא זמינות, זמינות לצרכים של המטופל.

דני: אם זה עובד זר או עובד ישראלי, זה לא משנה, העבודה באופן כללי היא זמינות לצורכי המטופל.

רן כהן: למרות שאנחנו בפרהסיה, תאמר לי, אתה חי כל היום במתח הזה שבו אתה כל רגע עלול לקבל טלפון?

רן כהן: אצלכם בטח המון אנשים מתים כל הזמן.

דני: אתה נוגע בנקודה שהיא מאוד משמעותית לעבודה שלנו, ומה שאתה אומר זה נכון.

דני: אני לא אומר לך שכל היום אני מתוח ומחכה לטלפון הבא, אבל באופן כללי העבודה שלנו היא מסביב לצרכים של המטופל.

דני: הרבה פעמים אנחנו משתפים בינינו אחד את השני במה שקורה וחולמים בלילה.

דני: כן, עד כדי כך.

דני: העבודה הזאת היא מאוד שואבת.

דני: אם אני יודע שמטופל מסוים צריך מטפלת כי המטפלת עזבה או חלתה, ואם אני בדרך לגן עם בני, אני יכול לפגוש איזו אימא ולשאול אותה אם היא צריכה עבודה.

דני: הכול מסתובב סביב היום יום הפרטי שלי, אז נכנסת גם העבודה שלי.

רן כהן: תודה רבה.

רן כהן: ריגשת אותי.

נטלי: אני עובדת סוציאלית ומנהלת את הסניף בפרדס חנה, זיכרון ובנימינה.

נטלי: אני רוצה לתת דוגמה שאולי תמחיש את החשיבות.

נטלי: יש לנו מטופלת שמטופלת על ידי עובדת ישראלית כבר 10 שנים.

נטלי: בזמן האחרון חלה החמרה במצב שלה, היא הפסיקה לאכול, איבדה עניין בחיים, אמרה שהיא רוצה למות, שנעזוב אותה והיא לא רוצה כלום.

נטלי: הילדים שלה שערים למצוקות שלה החליטו שהיא צריכה עובדת זרה שתהיה אתה 24 שעות בבית ותדאג לצרכים שלה.

נטלי: היא לא הסכימה בשום פנים ואופן וביקשה שיעזבו אותה למות במיטה.

נטלי: היא אומרת שהיא לא צריכה כלום, היא לא רוצה כלום, רק שיעזבו אותה.

נטלי: הם החליטו בניגוד לרצונה כן להביא עובדת זרה ושיתפו אותנו בעניין.

נטלי: עשינו אתה עבודת הכנה שלי ושל הבקרית, נכנסנו אליה כל פעם וניסינו לשכנע אותה, אבל לא עזר שום דבר.

נטלי: בסופו של דבר הגיעה העובדת הזרה, הכנסנו אותה כמובן אנחנו, אבל היא לא רצתה.

נטלי: ישבנו אתה, דיברנו אתה, יש לנו בקרית שמכירה אותה לאורך כל השנים האלה והיא ישבה יותר משלוש שעות ביום ואמרה לה שהיא לא יכולה לשכב פה ולמות.

נטלי: אותה אישה אומרת שיעזבו אותה כי היא לא רוצה כלום.

נטלי: היא התחילה להערים קשיים והעובדת שלנו אמרה שלכל קושי שלה, יש לה פתרון אותו היא מצאה.

נטלי: היא עשתה הכול, רק שהאישה תקבל את העובדת.

נטלי: זה נמשך שלושה-ארבעה ימים כאשר יום יום הבקרית הייתה בבית שלה, ישבה אתה ודיברה אתה, והיום יש שם אהבה גדולה.

רן כהן: יש לכם את הבעיה ההפוכה ממה שחושבים בדרך כלל.

רן כהן: בדרך כלל אנחנו הזרים לעניין חושבים שהאנשים האלה מבקשים שיבואו אליהם.

נטלי: לא תמיד.

רן כהן: אם כן, יש הטמעת העניין גם אצל המטופל.

נטלי: נכון.

נטלי: בכל אופן, היום יש שם אהבה גדולה, האישה עלתה במשקל, היא נראית טוב והמצב שלה השתפר.

רן כהן: גם הקיבוצים באזור שייכים לסניף שלך?

נטלי: חלק מהקיבוצים.

רן כהן: אני מבין ששם הסידור אחר.

נטלי: יש קיבוצים שיש להם בתי אבות.

נטלי: חלק מבתי האבות מעסיקים גם הם עובדים זרים.

נטלי: למשל בקיבוץ מענית האנשים גרים בדירות משלהם למרות שהם שייכים לדיור המוגן ואז יש להם עובד.

יעקב סדן: זה לגבי מי שגר בדיור המוגן, כי בבית אבות אסור שיהיו עובדים זרים.

נטלי: דיור מוגן ולא בית אבות.

רן כהן: גן שמואל אצלך?

נטלי: לא.

רן כהן: בית חנניה?

נטלי: גם לא.

נטלי: הוא שייך למועצה אזורית אחרת, לחוף הכרמל.

יעקב סדן: אנחנו מכירים את האישה הזאת 10 שנים ו-10 שנים היא מטופלת על ידינו.

יעקב סדן: הקשר במשך 10 שנים הוא העניין, ואם מחר אתה מנתק אותו, אתה מעביר לאיזשהו תאגיד או משהו כזה, כל הקשר הטיפולי הזה שנבנה מנותק.

רן כהן: אני לא חושב שהכוונה כאן שיהיה נתק בין המטופל למטפל.

יעקב סדן: הוא ייווצר.

רן כהן: בואו לא נחזור לדיון הזה.

רן כהן: אני מבטיח לך יעקב שאתה תבוא לישיבה בכנסת וניתן לך את רשות הדיבור כמה שתרצה.

רן כהן: אני מבין את המצוקה אותה אתה מתאר, וגם אני מרגיש בחלק מהמצוקות האלה ואני לא זר להן.

רן כהן: אתה רואה שאני גם לא שותק עליהן.

ענת: אני למדתי תואר ראשון פסיכולוגיה ואני לקראת השלמת לימודי עבודה סוציאלית.

ענת: חלק מאוד חשוב מהעניין הוא האחריות שאנחנו חשים כלפי המטופלים ובפועל לא מדברים עליה.

ענת: זאת אומרת, כאשר באה מטפלת ישראלית, ההחלפה יותר קשה אבל היא קיימת.

ענת: זאת אומרת, בעצם זה שמשפחה הסכימה, נאותה וקיבלה היתרים, זה עוד לא אומר שבפועל המטפלת או המטפל הראשון שמצאנו והם פגשו ונראה להם, אכן זאת התאמה אופטימאלית.

ענת: העבודה שלנו לאורך זמן קשורה בליווי ובקשיים, ולא אחת יש החלפות.

ענת: זאת אומרת, העיסוק שלנו קשור בליווי שלהם משום שזה שמטפלת ראתה את העבודה, ניסתה להרים את האיש ואמרה שהיא יכולה, והוא אמר אפילו שהיא נחמדה – ואנחנו לא מדברים על המקרים שמראש אמרו שהיא לא נחמדה – והסכימו על השכר והכול בסדר, עדיין יש לא מעט החלפות בעניין הזה והחלק הארי של העבודה שלנו כרוך בתחזוקה השוטפת של המטפלים והמטופלים.

רן כהן: זה עניין יום יומי?

רן כהן: זה פעם בשבוע?

רן כהן: זה קורה לך פעם בשבוע לפחות?

ענת: אני יכולה לומר – אני מנסה להעריך ריאלית, למרות שלא עשיתי בדיקה מספרית – שלפחות שלושים אחוזים מהמקרים – ואני לא מדברת על ביקורי הבית שעושים באופן שוטף – עולים על הפרק והרבה פעמים מתבצעת איזושהי החלפה בהתחלה.

ענת: אני לא מדברת אחרי שנה אז המטפל מתעייף, המטפלת נוסעת לחופש, מצבו של המטופל הוחמר אלא אני מדברת על כך שאין כימיה ראשונית בין האנשים ודרושה החלפה.

ענת: העבודה הגדולה שלנו כרוכה בתחזוקה השוטפת של המטפלים.

קריאה: מרבית העבודה שלנו, כיוון שהדגש שלנו הוא על הטיפול והמטופל נמצא במרכז, היא להשיג לו את הפתרון הטוב ביותר והמהיר ביותר.

קריאה: לכן אני חושבת שתמצאו שחברות הסיעוד יותר משתמשים בעובדים זרים שנמצאים בארץ מאשר מביאים מבחוץ.

קריאה: מרבית החיפוש שלנו אחר פתרון כמה שיותר מהיר, מיידי, מקצועי ועם ניסיון.

שרון: אני תוהה מה אני יכולה עוד להוסיף על דברי כולם.

שרון: אני עובדת סוציאלית מ-1990.

רן כהן: את בקשר עם העובדים הזרים במשך כל השנים האלה?

שרון: לא.

שרון: חמש-שש שנים.

שרון: אני עובדת יותר באזור המושבים, באזור עמק חפר וגם בנתניה כאשר הרבה מהמטופלים שלי נמצאים בדיור מוגן.

שרון: אחד הדברים שאני מאוד רוצה להדגיש, והוא עלה כאן, דווקא הקושי בקבלת העובדים הזרים במיוחד באוכלוסייה בה אני מטפלת ואותה אני מכירה.

שרון: אני לא יודעת כמה מכם מכירים את אוכלוסיית המושבים שמאוד קשה להם לקבל את העובדה שפתאום הם הופכים להיות נזקקים, ומה פתאום אני שהקמתי את הארץ ובניתי אותה, צריך מישהו שיעזור לי.

שרון: דווקא להם הרבה יותר קשה לקבל את הצורך של עובדים זרים ודווקא האנשים האלה שיש להם את ה-18 שעות או את ה-16 שעות וזה אומר שהם סיעודיים, הרבה פעמים אנחנו משאירים שם עובדת ישראלית כדי לשמור על הגאווה העצמית ולתת את הטיפול המאוד מאוד ספציפי.

שרון: אז ההתערבות שלנו בנושא העובדים הזרים היא באמת במקרים של משברים, כאשר הבן אדם כבר לא יכול, אבל זה אחרי היכרות רבת שנים עם האנשים.

רן כהן: יש לך מקרים שיש מטופל ומטפלת שלו שלאורך חודשים רבים בכלל לא מגיעים אליך ואת לגמרי שקטים.

שרון: אני תמיד בקשר אתם.

רן כהן: איזה צורת קשר?

רן כהן: את מדברת עם המטפלת או עם המטופל?

רן כהן: מה את עושה?

שרון: אנחנו בקשר בדרך כלל עם המטפלים ופעם בחודש אנחנו רואים אותם כאן במשרד.

קריאה: כל המטפלים הזרים מגיעים לכאן פעם בחודש ומביאים טופסי עבודה.

קריאה: אנחנו מדברים אתם ורואים אותם.

קריאה: יש יום שכל העובדים נשארים במשרד והעובדים מגיעים.

קריאה: זה תהליך קבוע שמתקיים פעם בחודש.

שרון: אצלי לפחות פעם בחודשיים אני רואה את המטופלים, חייבת לראות אותם.

שרון: אני מגיעה אליהם, אני רואה אותם ואני בקשר גם עם המרפאות.

שרון: בקטעים של משברים, הרבה פעמים בגלל האמון שנרכש, שיש בינינו לבין המשפחות, התהליך הוא לא קל אבל הוא תוך כדי אמון.

שרון: קשה להם לקבל מגורם חיצוני.

אורה: אני רוצה לתקוף את הבעיה ממקום אחר וזה ממקום של בעיות שנוצרות בין מטפל למטופל וזה קורה מדי יום.

אורה: לפעמים אלה בעיות מאוד קשות שמצריכות התערבות מיידית.

אורה: אני צריכה להיות זמינה.

אורה: זה אמור גם לגבי עובדים זרים וגם לגבי עובדים ישראלים.

אורה: היו לי מספר אירועים מאוד קשים בהם המטופל התקשר ואמר שאבוא מיד כי יש קטסטרופה.

אורה: אני מגיעה וזאת יכולה להיות עובדת זרה שפתאום גילו שהיא בהריון או איש משפחה שלה נפטר בחוץ לארץ, קרה איזשהו אסון.

רן כהן: יש מקרים של אלימות של המטפל כלפי המטופל?

אורה: אני לא נתקלתי באלימות כזאת, אבל הפוך – כן.

רן כהן: ניסית לפייס ביניהם או תלכי עם זה למשטרה?

אורה: לא.

אורה: אני נתקלתי בבעיה של מטופל שהתקיף עובדת זרה שלנו.

רן כהן: התקיף פיזית?

אורה: עם המקל שלו.

אורה: הוא לא יודע מה הוא עושה, הוא לא יודע מי היא, מה היא, ולהגיש תלונה במשטרה נגד אדם עם אלצהיימר במצב כזה, זה קצת בעייתי.

רן כהן: המשטרה לא תעשה לו שום דבר.

דוד: היא תמליץ לתת לו גבר במקום אישה.

אורה: נכון, זה בדיוק מה שעשינו.

אורה: במקרה הזה החלפנו ממטפלת למטפל והכנו את המטפל לקראת האפשרות הזאת שהוא יותקף ואיך להתמודד עם זה.

אורה: הרבה פעמים האסון הזה של המטפלת דווקא מאוד משפיע על המטופלת ואתה צריך לבוא ולתת סיוע גם למטופל וגם למטפלת, לתמוך בהם בשעה הכי קשה.

אורה: זה צריך להיות מיידי ואני לא יכולה לומר להם שאני אבוא מחר או בעוד שבועיים.

אורה: הטרגדיה מתרחשת עכשיו, ברגע זה, ואני זמינה לה עכשיו ואני מגיעה ומטפלת בזה.

רן כהן: אני מבין שאת מומחית ליישוב סכסוכים.

אורה: לא, אלה לא סכסוכים.

אורה: אני מדברת על עובדת זרה שקיבלה בשורה שבן הזוג שלה נפטר בחוץ לארץ ואני הייתי צריכה קודם כל להרגיע את המטופלת שבכתה והייתה בהיסטריה ודאגתי לשלומה.

אורה: אז הייתי צריכה לשבת יחד עם בני המשפחה להתכונן איך אנחנו מודיעים לעובדת הזרה את הבשורה המאוד קשה ואת מי אנחנו משתפים.

רן כהן: הקושי הוא מערכת אנושית שיש בה את כל הכאבים, בעיקר שזאת אוכלוסייה מאוד רגישה.

אורה: שצריכה התערבות מיידית.

אורה: היא לא יכולה לחכות למישהו שיגיע פעם בארבעה חודשים או פעם בחצי שנה.

רן כהן: את בעצם רואה את תפקידך בעיקרו של דבר כמספקת תמיכה לכל אותם המצבים בהם האנשים מגיעים למצבים משבריים.

אורה: גם, כן.

פנינה: אלי מגיעים כל המטופלים שזקוקים לעובדים זרים והמטפלות והמטפלים שמחפשים עבודה או שרוצים לדעת את התנאים שלהם, מה מגיע להם אחרי שנה, וכל ההתנהלות היום יומית.

פנינה: אני יכולה לומר שאנחנו משבצים מהארץ הרבה יותר מאשר אנחנו מזמינים מחוץ לארץ.

פנינה: זאת אומרת, אנחנו משבצים מהארץ כמעט כל יום 2-3-4 עובדים ואנחנו בודקים שיש להם המלצות.

רן כהן: זה מהמאגר של משרד הפנים?

פנינה: לא.

פנינה: מגיעים אלינו עובדים.

משה סויסה: מהמאגר של החברות.

משה סויסה: זאת אחת המטרות של השיטה החדשה, שיהיה מאגר כזה שיהיה רשום באתר מסוים וכולם יוכלו לפנות לשם כדי לקחת את העובדים.

משה סויסה: האתר יהיה רשמי וחוקי, כי כרגע זה לא כך.

פנינה: מגיעים אלינו עובדים רבים במשך היום לחפש עבודה.

פנינה: אנחנו מראיינים אותם, בודקים את ההמלצות שלהם, אנחנו לא נותנים למטופלים מטפלת שאין לה המלצות, נותנים כמובן למשפחה לדבר עם בני המשפחה הקודמים ולבדוק איך היא הייתה ואיזה סוג של טיפול היא נתנה.

פנינה: כמובן שאנחנו גם מנסים למצוא את ההתאמה.

פנינה: אם יש לנו מטופל שהוא חולה אלצהיימר לדוגמה, מטפלת שעבדה קודם עם חולה אלצהיימר, אנחנו נעשה קודם כל את השידוך הזה.

רן כהן: לב התפקיד שלך הוא השמה נכונה.

פנינה: בדיוק.

פנינה: הייתי בחופשת לידה ויצא לי להסתובב בעיר ופגשתי כל מיני עובדים שאמרו שהם מחכים לי.

פנינה: אנחנו באמת חברה שנותנת שירות מעולה לעובדים הזרים ויש הרבה עובדים זרים בכל הארץ כאשר אנחנו נותנים את השירות בכל הארץ ומעבירים עובדים מסניף לסניף.

רן כהן: תודה.

רן כהן: יעקב, ברשותך, אני מבקש לסיים ולומר שהביקור הזה היה ביקור מאוד מאוד חשוב ואני מודה לך על הזימון שלו כי זה היה בזכותך וביוזמתך.

רן כהן: אני יושב אין סוף ישיבות בכנסת, שבוע אחרי שבוע, ואני דן בדברים האלה, והכול ברמה המילולית ואני משתדל להרגיש את הדברים, אבל האמת שזה קשה מעבר לתיאור על הקיר של המצגת או מעבר לאמירה במלים של האדם, ועד שפתאום אין איזו התפרצות אנושית של מישהו, אתה לא מרגיש את החום של העניין.

רן כהן: הסיור הזה היום היה בעל חשיבות כי באמת הרגשתי דברים כמעט ביד.

רן כהן: גם המפגש עם המשפחות של המטופלים, גם ההליכה שלנו להשלמה הזאת של הפיליפיניות, וגם המפגש הזה, זה ממש ממש חשוב ואני מאוד מאוד מודה לכם על כך.

רן כהן: אני מודה לאינה, לדני, לנטלי, לענת, לשרון, לפנינה, לאורה ולכולכם, ובעיקר ליעקב.

רן כהן: תודה רבה לכם.

רן כהן: אני יכול לומר לכם מהלב שמה שאתם עושים, זאת לא פרנסה אלא אתם עושים עבודת קודש.

רן כהן: זה מאוד חשוב וזה לב העבודה שלכם שהיא עבודת קודש.

רן כהן: זה שווה את כל ההצדעה של החברה הישראלית אליכם.

רן כהן: תצליחו.

רן כהן: אני ממש מודה לכם.

רן כהן: אם יעקב ירצה מדי פעם להביא מישהו מכם כדי להמחיש לי את הדברים, הדלת בפניו תהיה פתוחה.

יעקב סדן: אני רוצה להודות לך ולכל האנשים שטרחו והגיעו לכאן היום.

יעקב סדן: תודה רבה לכם.

רן כהן: גם אני מודה לנציגי הממשלה שטרחו ובאו לכאן.