ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 207, 2007-05-29 12:00

מיכאל מלכיאור: אני פותח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט.

מיכאל מלכיאור: ברוכים הבאים כל המשתתפים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו בשידור בטלוויזיה ואני רוצה לומר שלום לכל הצופים והמאזינים.

מיכאל מלכיאור: הישיבה לא דומה לדגם הרגיל של הישיבות שלנו.

מיכאל מלכיאור: התבקשתי על-ידי מספר תוכניות שעוסקות בנושא של בר/בת מצווה שנאפשר להן להציג כאן את התוכניות הללו, וחשבתי שהדבר הוא חשוב ביותר.

מיכאל מלכיאור: כהקדמה אומר שיש דבר מאוד מיוחד בעם ישראל, שאני לא יודע אם הוא קיים במסורת אחרת בעולם - לפחות בכל המסורות שאני מכיר, זה לא קיים – וזה הדבר הראשון שאנחנו נותנים לילד שמגיע לגיל בר מצווה הוא להיות שליח ציבור.

מיכאל מלכיאור: דאת הדבר הזה לומדים מקורבן פסח, פרשת בוא, כאשר שלוחו של אדם כמותו.

מיכאל מלכיאור: זו גם המצווה הראשונה שעם ישראל קיבל עוד לפני יציאת מצרים, שאתה יכול להיות שליח של ציבור.

מיכאל מלכיאור: להיות שליח של ציבור זה דבר מאוד מאוד מיוחד ואני כאן כולל גם בנים וגם בנות.

מיכאל מלכיאור: להיות שליח של ציבור כאשר אתה כל כך צעיר והציבור סומך עליך.

מיכאל מלכיאור: במדינת ישראל יש לנו חברה טובה.

מיכאל מלכיאור: יש הרבה רצון טוב, המון אנשים טובים, המון התנדבות ויש לי את נתוני ההתנדבות לפיהם אנחנו מספר אחד בעולם וזה דבר נפלא כאשר יותר ויותר גם במערכת החינוך עם כל הפגמים – ויש פגעים במערכת החינוך ואנחנו מכירים אותם היטב ואנחנו עוסקים בזה יום יום ושעה שעה – יש עידוד להתנדבות.

מיכאל מלכיאור: מה שחסר בשנים האחרונות – ועל זה אני בוכה ומאוד הייתי רצה להביא לשינוי – שנחזור את המוטיב היהודי הראשון, עוד בטרם יציאת מצרים, של אחריות על ציבור, להיות שליח ציבור.

מיכאל מלכיאור: להיות שליח ציבור זה לא רק לעמוד בפני הציבור ולקרוא בתורה, אפילו לא רק עניין של הכנת דרשה טובה ולחבר את האנשים עם לימוד תורה במובן הכי רחב והכי יפה של העניין, אלא להיות שליח ציבור זה גם לקחת אחריות על ציבור כאשר לפעמים בתנאים יותר קשים, גם בכנסת ישראל, יש לנו בעיה.

מיכאל מלכיאור: להיות שליח ציבור ברשויות המקומיות, בכנסת, בממשלה, זה לא תמיד הדבר הכי משובח.

מיכאל מלכיאור: אני תמיד אומר שמשהו שנמצא בין הרצוי והבזוי ולצערי לאחרונה קצת יותר נוטה לביטוי האחרון.

מיכאל מלכיאור: אני מאוד אשמח שגם בזכות הצעירים הנפלאים – ושמעתי קצת על התוכניות, על הדרשות ועל מה שמכינים – נוכל לחזק את יהדותה של המדינה גם בזאת והצעירים ייקחו חזרה את האחריות על הציבור.

מיכאל מלכיאור: בציונות הלכנו דרך ארוכה מהשטייטל ליודן-שטייט, מדינת העם היהודי כביטויו של הרצל.

מיכאל מלכיאור: אני חושש שאנחנו נמצאים בקו נסיגה וחוזרים לשטייטל למרות שיש בו דברים מאוד חיוביים, אבל הדברים השליליים הם מבחינה זאת שלא לוקחים אחריות על הציבור ולא מוכנים לקחת את האחריות הזאת על כלל הציבור.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש שתציגו בפני ועדת החינוך של הכנסת את התוכנית של הכנה לבר/בת מצווה ואת הדרשות של בר מצווה.

מיכה רואי: תוכנית הדרשה של מכון עתים נבנתה - בשיתוף מטה של אריה קרמניצר של משרד החינוך, שתיכף יציגו גם את הצד שלהם בעניין – מתוך הבנה של הדברים שהרב מלכיאור אומר כאן, של העניין הזה של מה בעצם מבטא טקס ההתבגרות היהודי, טקס הבר-מצווה, וחשבנו שהנקודה הכי משמעותית – ואני חושב שבכנסת יש לזה אולי משמעות מיוחדת – היא העניין הזה של היכולת של אותו נער לעבור ממצב שבו הוא ילד שתמיד מקשיב, שומע, ואולי מציית גם למה שאומרים לו, למצב שבו הוא בעצם קם ועומד בפני הציבור ויכול לומר את דעותיו ואת עמדותיו.

מיכה רואי: זה מבטא בצורה מאוד חזקה את העניין הזה של כניסה לקהילה, כניסה להיות חלק מהעולם הבוגר, שלב שבו יש לך כבר אמירה משלך ויש לך מה לומר בעניין.

מיכה רואי: אני חושב שאחד הדברים שהתבררו כנושאים המרתקים ביותר בתוכנית הזו היא כל ההשוואה של טקס ההתבגרות היהודי לטקסי התבגרות בתרבויות אחרות.

מיכה רואי: אם אנחנו לוקחים את העניין הזה, בהרבה מאוד תרבויות יש משמעות רבה לצדדים הפיזיים, לקלות הרגליים של הילד – בתוכנית יש התייחסות רבה לעניין הזה – אבל דווקא בטקס היהודי, העניין הזה של השכנוע, של יכולת ההשפעה על הציבור באמצעות הדיבורים, באמצעות הכתיבה או האמירה של משהו שאתה מאמין בו ואתה חושב שאתה יכול לשכנע בו, זה אולי הבסיס ואבן הבסיס הכי מרכזית לחברה דמוקרטית ומהבחינה הזאת זה באמת מתאים מאוד.

מיכה רואי: היתרון הנוסף של הדרשה הוא שהוא שוויוני לחלוטין בין בנים לבנות.

מיכה רואי: זאת לא עלייה לתורה, זה לא הנחת תפילין, אלה לא כל מיני צדדים שהבנים מקבלים בהם מקום הרבה יותר משמעותי בטקס.

מיכה רואי: בדרשה יש הזדמנות לשוויון מוחלט גם מהבחינה הזאת וגם מבחינת עמדות הדורש.

מיכה רואי: כלומר, זה לא טקס שהוא דתי בהכרח.

מיכה רואי: יכולה להיות דרשה מצוינת על אף שהיא באה מתוך תפיסת עולם חילונית לחלוטין והיא יכולה לבוא מתוך מקום לאו דווקא יהודי.

מיכה רואי: כמו שיש תלמידים בבתי ספר רבים שהם לאו דווקא יהודים, הם משולבים בתוכנית ובצורה נפלאה ראינו את זה בתוצאות ובדרשות המצוינות.

מיכה רואי: אני לא רוצה להאריך אלא להשאיר מקום לתלמידים ולמורים שיתארו את התהליך שהם עברו.

יהודית זמיר: אני שמחה להיות כאן.

יהודית זמיר: חלום שהחל לפני שלוש שנים הגיע אל ועדת החינוך של הכנסת.

יהודית זמיר: בחרנו לעסוק בנושא בכיתה ו', בין השאר מאחר שבכל תוכניות הבר-מצווה שקיימות במשרד החינוך הן בכיתות ז', כאשר הבנות כבר חגגו את בת המצווה שלהן.

יהודית זמיר: חשוב היה לנו למצוא תוכנית שגם הבנות יהיו שותפות לה באופן משמעותי.

יהודית זמיר: התוכנית בשיתוף עם מכון עתים ועבודה מאומצת של המכון הולכת וגדלה מ-6-10 בתי-ספר כאשר תוך שנתיים אנחנו ב-120 בתי ספר ועוד היד נטויה מאוד.

מיכאל מלכיאור: גם הכיס?

יהודית זמיר: הכיס הציבורי או של השותפים?

מיכאל מלכיאור: אני מתכוון למשרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: על השותפים עוד נשמע.

מיכאל מלכיאור: אני מתעניין לגבי תקציב משרד החינוך כי על זה אנחנו כאן אחראים.

יהודית זמיר: אומר מה נותן במשרד.

יהודית זמיר: קודם כל את עבודת המורים המופלאה.

יהודית זמיר: התוכנית הזו דורשת עבודה רבה והיא תוכנית תובענית מאוד מן המורים, ובאמת כל המורים יבואו על הברכה.

יהודית זמיר: זוהי תוכנית פרטנית.

יהודית זמיר: הדבר הנוסף שאנחנו יכולים לתת הוא השתלמויות מורים ואנחנו גם מדפיסים את חוברות המדריך למורה.

יהודית זמיר: אם אתה שואל מה התמיכה של המשרד, זוהי הנתינה של המשרד לתוכנית.

יהודית זמיר: אנחנו תמיד שמחים לשותפים.

יהודית זמיר: הדרשות מאוד מרגשות וקראתי את חלקן.

יהודית זמיר: אני רוצה לציין שבתוך המשרד יש לנו שותפים כאשר המפקחת והמרכזת של הוראת החינוך הלשוני, העברית, גם היא שותפה.

יהודית זמיר: התוכנית הזו מאפשרת למלא את מטרות החינוך הלשוני.

יהודית זמיר: כולכם יודעים עד כמה צריך למצוא במערכת את השעות על מנת ללמד תוכניות חשובות ורצויות, כך שגם במסגרת שעות העברית ניתן ללמד את התוכנית הזאת.

מיכאל מלכיאור: אולי זה רעיון שהדרשות המצוינות שאנחנו נציין אותן כאן היום, יועלו באתר של משרד החינוך?

יהודית זמיר: הן יועלו גם יועלו.

יהודית זמיר: אנחנו מעלים דברים לדוגמה.

מיכאל מלכיאור: יותר בתי ספר יראו את זה ואולי ירצו להשתתף.

יהודית זמיר: עד כה הגיוס היה מעל לכל הציפיות שלנו.

יהודית זמיר: לכן אנחנו גם מגביהים את רף הציפיות.

יהודית זמיר: זה יהיה נפלא אם ישתתפו בתי ספר רבים.

יהודית זמיר: אני חושבת שתוך שנתיים, אז תגיע התוכנית ל-120 בתי ספר, זה ראוי לכבוד במשרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: נשמע בקיצור את הדברים גם מהתלמידים ולאחר מכן נשמע לגבי התוכנית לילדים עם צרכים מיוחדים.

אורן תמיר: בהתחלה הכרנו את עצמנו על ידי פאזל אישי שבנינו וראינו מה אנחנו יודעים על עצמנו.

אורן תמיר: לאחר מכן הכרנו את השורשים שלנו.

אורן תמיר: דיברנו גם על טקסי התבגרות במקומות שונים ומה בני נוער בגילאים שלנו עושים במקומות אחרים והבנו מה הייחודי בטקס היהודי שלנו.

אורן תמיר: אנחנו אלה שעולים לתורה, מתפללים, מפטירים הפטרות, מניחים תפילין.

אורן תמיר: בפסח למדנו על פרשת השבוע שלנו.

אורן תמיר: הפרשה שלי היא פרשת קורח.

מיכאל מלכיאור: מזל טוב.

מיכאל מלכיאור: עם מי אתה מזדהה שם?

מיכאל מלכיאור: עם קורח, דותן, אבירן, משה?

מיכאל מלכיאור: מה למדת שם?

אורן תמיר: אני יותר מזדהה עם משה.

אורן תמיר: לדעתי קורח לא היה צריך למרוד במשה.

אורן תמיר: קורח רצה להיות מנהיג העם ושלא משה יהיה המנהיג ולכן הוא מרד במשה ובאהרן.

אורן תמיר: אחרי שלמדנו את פרשת השבוע שלנו, עברנו לענייני הדרשות ולמדנו איך לכתוב דרשות.

אורן תמיר: למדנו גם למה צריך לכתוב דרשות.

שירן ינאי: אני חושבת שכל הפרויקט הוא מאוד חשוב לנו.

שירן ינאי: החוברת הזאת מכינה אותנו לחיי הבגרות שלנו.

שירן ינאי: למדנו מה קורה בארצות השונות, למדנו מה עשו ההורים שלנו, ואני חושבת שלמדתי הרבה כי עכשיו אני יודעת איך להתמודד עם זה ומה מצפה לי בעתיד.

שירן ינאי: אני חושבת שאני יכולה לנהוג כמו אמי כי חקרתי אותה וראיינתי אותה, ואני יודעת איך היא חגגה את בת המצווה שלה.

מיכאל מלכיאור: מאיפה אימא שלך?

שירן ינאי: היא נולדה בישראל.

מיכאל מלכיאור: איך היא חגגה את הבת-מצווה שלה?

שירן ינאי: זה סיפור ארוך שתמיד היא מספרת לנו אותו.

שירן ינאי: היא חגגה בפיקניק עם כל החברים ועם ההורים.

שירן ינאי: נפגשו כולם ועשו חגיגה גדולה.

שירן ינאי: אני יודעת שהיא לקחה על עצמה, כילדה גדולה, לעזור לאמה, להקשיב יותר לאחיות שלה, ואני חושבת שגם אני, כשאני אהיה גדולה, כשאגיע לגיל בת-מצווה, אעזור יותר לאחים ולאמי, ואני מקווה שאני אצליח.

מיכאל מלכיאור: אני יכול לספר לך סיפור ששמעתי מאישה מאוד חשובה שקיבלה גם את פרס ישראל, שולמית כצנלסון זיכרונה לברכה.

מיכאל מלכיאור: היא הייתה פעם מנהלת של מוסד גדול בשם אולפן עקיבא והיא סיפרה לי שבת המצווה שלה – ואחר כך בדקתי את זה וכך היה - הייתה החגיגה הראשונה של בת-מצווה בבית כנסת בישראל.

מיכאל מלכיאור: זה היה הרבה לפני קום המדינה, והיא חגגה בבית הכנסת הגדול בירושלים, והיו שם כל הרבנים החשובים שהגיעו לחגוג את בת המצווה שלה, אבל לאחר מכן, במסיבה שהייתה, היא מחתה בפניהם ואמרה שהיא מרגישה שלא עשתה שום דבר, שלא היה לה חלק בעניין, והיא אמרה בפני כל הרבנים שהיא הייתה רוצה לתת גם דרשה או לעשות משהו כדי שתוכל לבוא לידי ביטוי, כפי שהתוכנית שלך.

דריה בלחסן: במהלך השיעורים בבית הספר של פרשת השבוע, הרגשתי שאני יותר מתחברת לנושא ושעכשיו אני יותר אחראית ולוקחת את החיים שלי ברצינות.

דריה בלחסן: אמי היא מורת הדרך שלי והיא תמכה בי לאורך כל הדרך ובעצם במהלך כל העבודות התחברתי יותר לשורשים שלי.

מיכאל מלכיאור: על מה הייתה הדרשה שלך?

דריה בלחסן: על פרשת ושלח, כאשר בני ישראל חוצים את ים סוף ואמונתם באלוהים מתחזקת מאוד.

דריה בלחסן: בהתחלה הם לא היו מרוצים כי אלוהים לא הביא להם מים לשתות, אבל אחר כך הם ראו את הכוח של האלוהים.

שירן ינאי: אני עשיתי את הדרשה על פרשת כי תבוא, שם מסופר על כך שבני ישראל הגיעו לארץ המובטחת, משה רבנו מת ואלוהים מוריד להם חוקים חדשים.

שירן ינאי: בדרשה דיברתי על ואהבת לרעך כמוך, שזה בעצם משפט שאני אקח אותו למשך כל חיי.

שירן ינאי: אני חושבת שהפרשה מדברת על כך שאני כילדה גדולה צריכה לעזור לאחרים ולמלא אחר כל החוקים שאלוהים נתן.

מיכאל מלכיאור: מאוד מרשים.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

שאול פרבר: בשם המכון אני רוצה להודות ליושב-ראש הוועדה וחבריה על ההזדמנות בה חברי הכנסת יכירו את התלמידים מבתי הספר הממלכתיים שהשתתפו בתוכנית השנה.

שאול פרבר: במכון עתים מאמינים יותר מכל שהיהדות שייכת לכולם, ושבעצם כל האפשרות שיש לנו להעצים מישהו באשר הוא שם בנושאים יהודיים, רק תחזק את המדינה, את הציונות והאישיות של כל אחד ואחד.

שאול פרבר: התוכנית הזאת היא אחת ממגוון התוכניות שהמכון מציע לאזרח הישראלי ואנחנו מאוד גאים בה, וגאים במיוחד בתלמידים שזכו השנה בפרס.

שאול פרבר: אנחנו גאים גם בכם, גם במשפחותיכם וגם באותם בתי ספר שזכו בפרס.

שאול פרבר: הכנו מצגת קצרה בת 3.5 דקות שאני מקווה שנוכל להראות לכם אותה.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

מיכאל מלכיאור: הצגת מצגת

שמואל הלפרט: אני רוצה להודות לרב מלכיאור, יושב-ראש ועדת החינוך, על שהקדיש ישיבה מיוחדת לנושא של תוכנית בר-מצווה שהוא נושא מאוד מאוד חשוב.

שמואל הלפרט: יש לי תחושה שמדינת ישראל לא מקדישה מספיק מחשבה להחדרת נושא קיום המצוות, לנושא בר-מצווה ובת-מצווה בקרב הנוער.

שמואל הלפרט: חשוב מאוד שהנוער ידע שרק אודות לקיום המצוות אנחנו שרדנו כעם במשך אלפי שנות גלות.

שמואל הלפרט: הרי אין אח ודוגמה בעולם של אומה שהייתה בגולה במשך אלפי שנים ושרדה.

שמואל הלפרט: מה הסוד שגרם לכך שהצלחנו לשרוד במשך אלפי שנים?

שמואל הלפרט: דווקא נושא קיום המצוות שקיבלנו על עצמנו מרצון.

שמואל הלפרט: הנושא הזה של קיום המצוות חשוב גם בארץ ישראל, ואולי אפילו יותר חשוב, אבל לא עושים מספיק כדי להחדיר אותו בקרב הנוער.

שמואל הלפרט: שמעתי כאן על התוכנית של הדרשות, וזה חשוב מאוד, שמעתי ילד בר-מצווה ובנות בנות-מצווה, ובוודאי זה חשוב מאוד, אבל בכל-זאת אני חושב שאנחנו צריכים לעשות קצת יותר כדי להחדיר את הנושא של כניסה לעול המצוות.

שמואל הלפרט: מצד אחד זה עול, מצד שני זו זכות להגיע למצוות.

שמואל הלפרט: המשנה אומרת ש"רצה הקדוש ברוך הוא לזכות את ישראל ולכן הרבה להם תורה ומצוות".

שמואל הלפרט: הוא לא רצה להטיל עלינו עול אלא רצה לזכות את העם היהודי ולכן נתן להם את המצוות.

שמואל הלפרט: להחדיר בנוער את הקדושה שמשרה כל מצווה על האדם, וכך אנחנו אומרים לפני הנחת תפילין.

שמואל הלפרט: ודאי כל ילד שמניח תפילין אומר את הברכה, "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו להניח תפילין".

שמואל הלפרט: המצווה של הנחת תפילין מקדשת את הבן-אדם וזה לא עול אלא זכות.

שמואל הלפרט: חשוב גם לדעת, ללמד ולהדריך את הנוער שהמצווה הזאת של הנחת תפילין או של כניסה לעול המצוות זה לא דבר חד-פעמי, זה לא טקס חד-פעמי כי חובה כל יום להניח תפילין.

שמואל הלפרט: אני רוצה לתת ליושב-ראש אולי חומר למחשבה, דבר שעלה בדעתי עכשיו.

שמואל הלפרט: בנוסף לדרשה אליה מכינים את הבנים ואת הבנות בגיל בר מצווה ובת מצווה, לקבוע בכל עיר, בכל מועצה, יום אחד בשנה שבאותו יום עולים לירושלים לכותל המערבי כל הילדים שהגיעו באותה שנה לגיל המצוות ומניחים שם תפילין.

שמואל הלפרט: אני חושב שזאת יכולה להיות חוויה מאוד מאוד חשובה לכל ילד שמגיע לבר-מצווה, לגיל המצוות, וגם לכל בת שמגיעה לגיל בת-מצווה שגם לה ייערך אותו טקס של עלייה לרגל.

שמואל הלפרט: אני לא יודע אם ידוע לכם, אבל לצערנו הרב יש הרבה מאוד צעירים – אני לא יודע כמה אחוזים – במדינת ישראל שמתגייסים לצה"ל ועדיין אף פעם לא היו לא בירושלים ולא בכותל המערבי.

שמואל הלפרט: אם אדוני ירשה לי, אסיים את דבריי בדבר תורה.

שמואל הלפרט: כשילד מגיע למצוות אומרים שהוא הגיע לבר-מצווה.

שמואל הלפרט: בר בלשון ארמית זה בן.

שמואל הלפרט: לעומת זאת, כאשר אדם עובר עבירה אומרים שהוא בעל עבירה.

שמואל הלפרט: השאלה שנשאלת מדוע כאן אומרים בר-מצווה, הבן של המצווה, וכאן, כאשר אדם עובר עבירה, אומרים שהוא בעל עבירה.

שמואל הלפרט: התשובה היא ברורה מאוד.

שמואל הלפרט: כאשר אדם עושה מצווה, המצווה הזאת מתקשרת אליו כמו הקשר של אבא לבן.

שמואל הלפרט: אבא ובן לא יכולים אף פעם להתגרש.

שמואל הלפרט: אבא ובן נשארים תמיד מחוברים.

שמואל הלפרט: לכן כאשר ילד עושה מצווה, אדם עושה מצווה, המצווה מתקשרת אליו והיחס בינו לבין המצווה הוא כמו אבא לבן.

שמואל הלפרט: לעומת זאת, כאשר אדם חלילה עובר עבירה, היחס בינו לעבירה הוא כמו בעל לאישה.

שמואל הלפרט: בעל ואישה, שלא יקרה אבל קורה שצריכים גם להתגרש.

שמואל הלפרט: גם אדם כשהוא עובר עבירה, הוא יכול לעשות תשובה ולהתגרש מהעבירה, אבל מהמצווה הוא לא יכול להתגרש אף פעם, ולכן, כשהוא מגיע למצוות, זה נקרא בר-מצווה.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה לרב הלפרט, חבר כנסת מטעם יהדות התורה, אגודת ישראל, והוא פעיל מאוד בוועדה שלנו.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע על התוכנית לילדים עם צרכים מיוחדים.

זיוה נתיב: אני רוצה להודות ליושב-ראש הוועדה ולחברי הוועדה על האפשרות לספר על התוכנית שלנו.

זיוה נתיב: אני מנהלת התוכנית שהיא נקראת בר/בת מצווה לילד המיוחד והיא שייכת לתנועה המסורתית קונסרבטיבית בישראל.

זיוה נתיב: התוכנית היא תוכנית ארצית והיא פועלת כבר למעלה מ-12 שנים ב-30 בתי ספר לחינוך מיוחד מנהריה ועד באר-שבע.

זיוה נתיב: 250 עד 300 ילדים בשנה זוכים להעשרה יהודית במשך כחצי שנה ובסוף התהליך הם עולים לתורה באחד מבתי הכנסת שלנו.

זיוה נתיב: דווקא עכשיו, אחרי ששמענו את הצעירים מהחינוך הרגיל, זה עוד יותר מדגיש את הצורך של הצעירים בחינוך המיוחד לעבור חוויה דומה.

זיוה נתיב: אצטט מדבריו של אהרן הופמן, אבא של רעות מבית ספר שחר לילדים עם פיגור בינוני עד קשה בבאר-שבע: "רעות שלנו לא מדברת אבל מתקשרת באמצעות תקשורת תומכת חלופית.

זיוה נתיב: אין מלים לתאר את האושר וההתרגשות שלנו לאורך הלימוד ובטקס עצמו.

זיוה נתיב: החוויה הזו העמידה אותנו בקו אחד עם אחרים, עם ההורים לילדים רגילים".

זיוה נתיב: אני חושבת שיש פה אמירה מאוד מאוד חזקה וחשובה.

זיוה נתיב: מה למדו רעות והחברים שלה בכיתה.

זיוה נתיב: מורי התוכנית שלנו נכנסים לבתי הספר בשעות הלימודים ומלמדים מתוך תוכנית לימודים מפורטת שיש לנו על סמלי בית הכנסת, מצוות, יש לנו תמונות של 25 מצוות וילדים בחינוך המיוחד מצולמים בהן ולכן הם יכולים להזדהות.

זיוה נתיב: למשל, והדרת פני זקן או הנחת תפילין.

זיוה נתיב: הילדים לומדים לקיים מצוות בעצמם ובכך לתת לאחרים – כפי שרגילים בדרך כלל לקבל – וזה תורם מאוד להעצמה האישית שלהם.

זיוה נתיב: הם לומדים על ברכות.

זיוה נתיב: בסוף התהליך של הברכות – ברכות במסורת היהודית זו בעצם הדרך שלנו לומר תודה – הם מחברים ברכה אישית ואני אצטט את שרה שיושבת בכיסא גלגלים שאמרה תודה לאלוהים על כך שהיא קיבלה פה והיא יכולה לדבר עם אחרים כי היא מאוד אוהבת לדבר.

זיוה נתיב: השיא של התהליך החינוכי הוא בעלייה לתורה באחד מבתי הכנסת שלנו במסגרת תפילת שחרית.

מיכאל מלכיאור: שרה לא נמצאת כאן.

זיוה נתיב: לא.

זיוה נתיב: הוזמנו לישיבה בהתרעה קצרה.

זיוה נתיב: הייתי שמחה להביא אותה.

זיוה נתיב: היא בחורה מרשימה.

מיכאל מלכיאור: נעשה את זה בפעם הבאה.

זיוה נתיב: הטקס מתקיים במסגרת תפילת שחרית בימים שני, חמישי או ראש חודש ויש לנו סידור מיוחד שהוצאנו לכבוד התוכנית ויש בו סימנים מוסכמים שעוזרים לילדים שאינם קוראים ולאלה שמתקשים בקריאה לקרוא.

זיוה נתיב: בטקס עצמו לכל אחד יש אפשרות לעלות לתורה וההורים עומדים מאחוריו וזו חוויה משפחתית.

זיוה נתיב: צעירים שאינם מדברים – כמו שאמרתי קודם, משתמשים בתקשורת חלופית - הדרך שיצרנו לעלייה לתורה היא באמצעות כרטיסיות עם סימנים, והתלמיד שעולה לתורה פשוט מוריד כרטיסייה אחר כרטיסייה עם המלים של העלייה לתורה וזאת העלייה לתורה שלו כי זו הדרך בה הוא מדבר בדרך כלל בחייו.

זיוה נתיב: הטקסים שלנו מרגשים עד דמעות.

זיוה נתיב: התוכנית שלנו ייחודית בכך שהחומר הנלמד לא ניתן בבתי הספר במסגרת אחרת.

זיוה נתיב: התוכנית מותאמת לילדים באופן אישי, וכך גם העלייה לתורה.

זיוה נתיב: כל אחד מבטא את עצמו בהתאם ליכולת שלו.

זיוה נתיב: התהליך של הלימוד מוביל לחוויה חינוכית ולהפנמה שבעצם מובילה גם לשיפור התדמית העצמית ולהרגשת הישגיות של הילדים.

זיוה נתיב: אפשר לראות את הפנים של יניב, מיכאל ואור וזה מדבר בעד עצמו מעבר למה שאני אוכל לומר.

זיוה נתיב: אנחנו מחנכים לקירוב לבבות, לקבלת השונה, ולקרב את בעל הצרכים המיוחדים לפי הצרכים שלו.

זיוה נתיב: אני רוצה לפנות אליך חבר הכנסת מלכיאור, שאתה רגיש לאנשים עם צרכים מיוחדים ותומך בקירוב בין דתיים לחילוניים, ואתה אמרת שהחברה הישראלית זקוקה לנרטיב משותף.

זיוה נתיב: אני מאמינה שתוכנית בר/בת מצווה לילד המיוחד היא נדבך חשוב בנרטיב הזה.

זיוה נתיב: אנחנו נתמכנו על-ידי משרד החינוך בעבר אבל התמיכה הזו הועברה לעמותה אחרת.

זיוה נתיב: יש לי את ההתכתבות לגבי ההעברה הזאת.

זיוה נתיב: אני פונה אליך ואל חברי הוועדה בבקשה לפעול להחזיר לנו את התמיכה כדי שלא נפסיק את המנגינה שלנו.

מיכאל מלכיאור: אכן היה כדאי לשמוע את התוספת בסיום דברייך.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא מעבירים תקציבים.

מיכאל מלכיאור: במדינת ישראל יש הפרדת רשויות – אולי למזלנו ואולי לצערנו – ואנחנו מחוקקים חוקים ומפקחים.

מיכאל מלכיאור: אם נעשו דברים שלא כשורה במשרד החינוך, בוודאי נשמע מיהודית הסבר לכך.

מיכאל מלכיאור: זו לא המטרה של הישיבה הנוכחית, אבל נקיים מעקב אחרי הנושא הזה ואשמח לטפל בו.

מיכאל מלכיאור: העבודה שלכם באמת מרשימה ונוגעת ללב, ובזה כולנו נבחנים, בזה שאנחנו מצליחים להכליל את כל חלקי החברה וזה טוב גם לילדים עם צרכים מיוחדים - קודם כל, לכל ילד יש צרכים מיוחדים – וזה ודאי טוב גם לכלל הציבור.

מיכאל מלכיאור: אני מאוד רוצה לשמוע מה אלו הדרשות הללו.

מיכאל מלכיאור: יש כמה ילדים שזכו בפרסים שלא נעניק במסגרת הישיבה, אבל אולי מיד לאחר מכן, כי אלה הן הוראות הכנסת, השוויוניות של הכנסת.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע קודם את אנה שרון – שהיא אחת הזוכות - מבית ספר גני יהודה בסביון.

אנה שרון: הפרשה שלי הייתה פרשת חיי שרה ואני בחרתי בנושא הבחירה החופשית.

אנה שרון: "הורים יקרים, סבים וסבתות ואורחים נכבדים, הגיע הרגע לו אני מחכה ואני כאן מולכם בהוקרה ובהתרגשות, עומדת בפתחה של ההתבגרות.

אנה שרון: דלתם של עולם המבוגרים היום נפתחת בפניי, כפי שתוכלו לשים לב לניצול שבעיניי.

אנה שרון: בפרשת השבוע שלי היא פרשת חיי שרה מסופר על שרה שמתה בגיל 127 שנים ואברהם קבר אותה במערת המכפלה.

אנה שרון: לעת זקנה אברהם רוצה לחתן את בנו יצחק.

אנה שרון: חשוב לאברהם שיצחק יתחתן עם מישהי מבני משפחתו ולכן הוא שולח את עבדו למשימה, מציאת כלה ליצחק.

אנה שרון: בארם נהרים רואה עבדו של אברהם את רבקה ליד הבאר.

אנה שרון: רבקה היא בתו של נחור, אחיו של אברהם.

אנה שרון: היא מציעה מים לו ולגמליו והוא מחליט שזו האישה המתאימה ליצחק ולאחר מכן יצחק מתחתן עם רבקה.

אנה שרון: בדרשה זו ארצה להתייחס לנושא הבחירה החופשית.

אנה שרון: בפרשת חיי שרה מסופר על כך שלא ניתנה ליצחק האפשרות לבחור את בת זוגו.

אנה שרון: לעבדו של אביו ניתנה המשימה לעשות זאת.

אנה שרון: לדעתי חשוב שכל אדם יזכה לחירות ולחופש לבחור ולעשות את הבחירות שלו בתחומים שונים, אישיים ולאומיים.

אנה שרון: אני אישית מאמינה בבחירה חופשית ועצמאית, בייחוד בכל מה שקשור לתחום האישי.

אנה שרון: גם אם מדובר באדם בוגר שעדיין לא מצא את בת זוגו, כמו למשל יצחק שניתן לעבדו של אביו לחפש את בת הזוג שלו, אין זה הוגן בעיני מכיוון שלכל אדם טעמו ודרכו שלו.

אנה שרון: חופש הבחירה לכנסת, לראשות הממשלה, למקצוע לחיים או לבת זוג הוא עצמאי וחופשי.

אנה שרון: חשוב גם לציין שבימים ההם היה זה נהוג, אך אני מעלה את השאלה האם שאלו את יצחק אם הוא רוצה להתחתן עם רבקה?

אנה שרון: הרי זוהי האישה אתה יבלה את שארית חייו וזהו צעד מאוד משמעותי בחייו של בן אדם ולכן חשוב שהוא בעצמו יחליט את החלטותיו הוא.

אנה שרון: על כן מסקנתי היא שלכל אדם חייבת להינתן זכות הבחירה בין אם היא בתחום האישי ובין אם היא בתחום הלאומי".

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

מיכאל מלכיאור: היה מאוד מעניין, מאוד מרשים ואני גם רוצה להודות לך אישית כי יש לי זכות להיות רב של בית כנסת ואני אף פעם לא מבין את הדרשות שם כי אומרים אותן כל כך מהר ואני לא קולט אותן, אבל כאן הצלחתי גם להבין כל מילה ואני מאוד מעריך את זה.

מיכאל מלכיאור: דרך אגב, את חושבת שיצחק בחר?

מיכאל מלכיאור: הוא לא בחר, אבל הוא התחתן מרצונו החופשי בסופו של דבר?

אנה שרון: לא.

מיכאל מלכיאור: ומה עם רבקה, את חושבת שהיא הסכימה ורצתה?

אנה שרון: אני לא יודעת כי לא ממש פירטו זאת.

מיכאל מלכיאור: לדעתי הפרשה כן אומרת.

אנה שרון: אולי היא רצתה, אבל אותו לא שאלו אם הוא רוצה להתחתן אתה.

מיכאל מלכיאור: לפי ההלכה היהודית לקחו את המסקנה שלך.

מיכאל מלכיאור: אסור להתחתן, לא לגבר ולא לאישה, בלי שיש להם רצון מלא להתחתן אבל יש כל מיני דרכים לעשות שידוכים.

מיכאל מלכיאור: בזמן האחרון אני עורך יותר ויותר חתונות כאשר אנשים מרצונם החופשי מוצאים שידוכים באינטרנט למשל.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה לכל הרעיון.

מיכאל מלכיאור: בוודאי זה רצון חופשי גם לגבי בחירות כפי שציינת לכנסת ישראל.

ירדן גלאון: "משפחה יקרה, סבים, סבתות, חברים ואורחים נכבדים.

ירדן גלאון: ברוכים הבאים לבר המצווה שלי.

ירדן גלאון: נולדתי ב-ג' בטבת תשנ"ה באתונה, יוון, במהלך תקופת שליחות של משפחתי שם.

ירדן גלאון: אני תלמיד כיתה ו', משתלב בחברת הילדים ותחביביי ריקוד היפ-הופ ונגינה בגיטרה.

ירדן גלאון: נולדתי למשפחה חמה ותומכת וכבן זקונים הרגשתי כדובדבן שבקצפת.

ירדן גלאון: אני חוגג את בר המצווה שלי בפרשת ויגש, ספר בראשית, פרק מ"ד עד מ"ז.

ירדן גלאון: בפרשה זו יוסף מגלה לאחיו שהוא יוסף אחיהם האבוד ומזמין אותם למצרים לשבור שבר.

ירדן גלאון: האחים מספרים על בן זקונים שנשאר עם האב ולא יכלו לעזבו כי אם יעזבו, ימות אביהם.

ירדן גלאון: החיבור שלי לפרשה הוא שמקומי שלי במשפחתי הוא הבן הצעיר, בן זקונים.

ירדן גלאון: אני המפונק במשפחה ומקבל עזרה ופינוקים מהוריי ואחיי הגדולים שלפעמים אפילו שוכחים שאני כבר כמעט בר-מצווה ומתייחסים אליי כאל התינוק במשפחה.

ירדן גלאון: אני מאחד את המשפחה.

ירדן גלאון: להיות בן זקונים זה כייף כי אתה הכי מפונק.

ירדן גלאון: דורשים ממנו הכי פחות.

ירדן גלאון: אבל כאשר בבית עושים דברים של מבוגרים, לא תמיד נותנים לי להשתתף.

ירדן גלאון: אני צריך ללכת לישון יותר מוקדם מכולם.

ירדן גלאון: אני חושב שבזכותי כולם בבית מרגישים צעירים.

ירדן גלאון: מאז תקופת התנ"ך ועד היום לבני זקונים יש תפקיד מרכזי במשפחה.

ירדן גלאון: בפרק ל"ז נאמר: "וישראל אהב את יוסף מכל בניו כי בן זקונים הוא לו ועשה לו כתונת פסים, ויראו אחיו כי אותו אהב אביהם מכל אחיו וישנאו אותו ולא יכלו לדברו לשלום".

ירדן גלאון: התורה מספרת ללא בושה על אהבתו הגדולה של יעקב ליוסף.

ירדן גלאון: לביטוי בן זקונים פרשנויות שונות.

ירדן גלאון: במשמעות שיוסף היה דומה ליעקב אביו במראה החיצוני.

ירדן גלאון: זקונים במשמעות של זקן, חכם – יוסף הוא הבן שאליו העביר יעקב את חוכמתו ואת תורתו.

ירדן גלאון: יעקב ראה ביוסף השתקפות שלו עצמו והבחירה ביוסף להיות ממשיך דרכו.

ירדן גלאון: האמירה שלי.

ירדן גלאון: הקשר בין יעקב ליוסף מיוחד ואינני מתנגד לקשר מסוג זה, אבל אני מתנגד לתוצאה כי לדעתי יעקב היה צריך להסתיר את תחושתו משאר האחים, אבל במקום זאת הוא מבליט את יחסו המיוחד באמצעות כתונת הפסים.

ירדן גלאון: הקשר המיוחד הביא לקנאה כה חזקה שיוסף ויעקב נפגעו מכך.

ירדן גלאון: לדעתי גם אם אבי אוהב אותי יותר, הוא לא מראה את זה כדי שאחיי לא יקנאו בי, שלא נריב ושנשמור על קשר טוב ושלום בית.

ירדן גלאון: התמזל מזלי להיוולד למשפחה שכולם שם בוגרים ומהווים דוגמה ומודל לחיקוי.

ירדן גלאון: בעזרתם למדתי לפעול בשיקול דעת ובתבונה, לכבד את הבריות ולעזור לזולת.

ירדן גלאון: אני מאמין שאת הערכים שרכשתי אפתח גם בהמשך.

ירדן גלאון: תודה שבאתם לחגוג עמי את בר המצווה שלי".

מיכאל מלכיאור: גם אנחנו חוגגים אתך את בר המצווה שלך.

מיכאל מלכיאור: גם בדברים שלך, מעניין, אתה כיוונת לדעת הגמרא כי הגמרא אומרת על יעקב אבינו – ויעקב אבינו ודאי אחד הגיבורים הגדולים שלנו, אחד מאבות האומה שלנו, אנחנו אפילו אומרים עוד אבינו חי ואנחנו חושבים על יעקב אבינו שגם קיבל את השם ישראל – שכל זה שבני ישראל ירדו למצרים ונכנסו לעבדות והשפלה ועינוי, כל זה בא בגלל החטא של יעקב בזה שהוא נתן העדפה וכתונת הפסים, כמו שאתה הסברת לנו.

מיכאל מלכיאור: מי שמכיר את הסיפור רואה שהסיפור באמת מתגלגל כך, שבאמת בגלל החטא הזה, הייתה קנאה ולכן יוסף היה במצרים ובעקבות כך כל המשפחה הגיעה לשם ונתקעה במצרים.

מיכאל מלכיאור: גם מבחינת הרצף של הסיפור, ודאי זה נכון, אבל גם מבחינה מהותית ההעדפה של ילד וחוסר הטיפול בצורה שוויונית כפי שציינת, זה חטא כל כך יסודי שכל חברה לא יכולה לעמוד בו.

מיכאל מלכיאור: זה אחד מהדברים המנחים את ועדת החינוך שלנו.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מנסים – למרות שלא תמיד מצליחים – שלא תהיה אפליה בין ילד לילד במדינת ישראל, ולא משנה מה הילד השני ומה הילד האחר, כי זו האחריות שלנו.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה, יישר כוחך.

עונג דניאלי: אני לומדת בכיתה ו' בבית הספר דליות שביוקנעם.

עונג דניאלי: השנה אני חוגגת את יום ההולדת ה-12 שזהו גיל בת המצווה.

עונג דניאלי: נולדתי בתאריך ה-19 באפריל שנת 1995, י"ט בניסן התשנ"ה, פרשת פסח.

עונג דניאלי: בפרשת פסח מסופר על בני ישראל שהיו במדבר בדרכם לישראל לאחר כ-400 שנה של עבדות במצרים.

עונג דניאלי: הפרשה הזאת מאוד מתקשרת אלי כי היא עוסקת בחופש וחירות ואני ילדה שדברים אלה מאוד חשובים לי.

עונג דניאלי: מכל סיפור הפסח עולה השאלה האם החירות היא לטובה?

עונג דניאלי: בני ישראל שהיו במדבר, בהתחלה רצו לחזור למצרים, "וילונו כל אדם בני ישראל על משה ועל אהרן במדבר ויאמרו אליהם בני ישראל מי ייתן מותנו ביד אדוני בארץ מצרים, בשבתנו על סיר הבשר, באוכלנו לחם לשובע כי הוצאתם אותנו אל המדבר הזה להמית את כל הקהל הזה ברעב".

עונג דניאלי: בעבדות במצרים אמנם היו בני ישראל עבדים אך חייהם היו מאורגנים.

עונג דניאלי: היה להם היכן לישון ומה לאכול אך במדבר האנשים לא ידעו מה יביא העתיד ומה יקרה מחר.

עונג דניאלי: במהרה שכחו בני ישראל את החיים הקשים במצרים וזכרו רק את הנוחיות.

עונג דניאלי: מהי חירות.

עונג דניאלי: חירות היא מושג בעל משמעויות רבות.

עונג דניאלי: בשבילי חירות היא חופש הדעת והמחשבה ולא תמיד חופש מבחינה פיזית או נראית לעין.

עונג דניאלי: יש אנשים שחיים במדינה חופשית אבל משועבדים להליכים של חומריות או אי הבעת דעה עצמית.

עונג דניאלי: אנשים שונים יגדירו את המונח באופנים שונים, למשל, יש אדם שיגדיר את החירות כיכולת לשלוט בעת צרה ובתאוותיו.

עונג דניאלי: כלומר, למשל, כאשר ברצונו לומר דבר אשר עשוי לפגוע בחברו, הוא ישקול זאת פעמים רבות.

עונג דניאלי: אדם אחר יסביר את החירות כיכולת להיות חופשי ולומר את אשר ברצונו בלי לחשוב.

עונג דניאלי: להיות ישיר.

עונג דניאלי: המונח קשה להגדרה חד משמעית אבל אני חושבת שאם כל אדם מגדיר לעצמו מהי החירות ולא צריך לתת הוכחה לזאת שהוא חופשי, העיקר שהוא נאמן לעצמו.

עונג דניאלי: חירות פירושה אחריות.

עונג דניאלי: משום כך יראים מפניה מרבית בני האדם.

עונג דניאלי: בני ישראל במדבר לא הבינו שהם בני חורין ופחדו לקחת אחריות על חייהם.

עונג דניאלי: במקום לראות את הטוב שבסיום חיי העבדות, לשמוח שהם כבר לא צריכים לעבוד למישהו אחר ואינם יכולים לעשות כלום למען עצמם, הם רק רואים את הקשיים הרגעיים, את חוסר הנוחות שבהשגת אוכל וכדומה.

עונג דניאלי: כל הזמן הם מתלוננים לאחראים, למשה ואהרן, וזאת במקום להציע עזרה.

עונג דניאלי: הם צריכים מסע שלם כדי להבין מהו חופש ולאט לאט במשך המסע הם לומדים על כך.

עונג דניאלי: בדומה לכך, גם אני ולדעתי רוב בני האדם, כשאנו נולדים, אנו זקוקים להורים שיאכילו ויגדלו אותם, אבל ברגע שאנו לומדים ללכת, אנחנו לוקחים אחריות, בהתחלה חלקית ואחר כך יותר, על חיינו.

עונג דניאלי: כיום, בגיל 12, אני מרגישה שמצד אחד אני חופשייה לבחור בין דברים רבים וגם לקחת אחריות על הבחירה שלי.

עונג דניאלי: אם לסיים בנימה אישית, אני ילדה שאוהבת פעילות חברתית ואוהבת לעזור גם לאחרים למצוא את החופש שלהם.

עונג דניאלי: אמרתי שהמושגים הללו של חופש וחירות מדברים אלי ואני נהנית לחלוק אתם עם אחרים.

עונג דניאלי: אני מקווה שאוכל תמיד לחיות בחופשיות ובחירות מבלי לפגוע בזולת.

עונג דניאלי: אני מודה לכל האנשים שבאו להקשיב לי היום, להוריי, למנהלת בית הספר, לחברים ולמר סימון אלפסי, ראש המועצה".

מיכאל מלכיאור: יש לך תוכניות לעתיד ואת יודעת מה את רוצה לעשות כשתהיי גדולה?

מיכאל מלכיאור: רציתי להציע שתצטרפי לכאן כחברת כנסת.

מיכאל מלכיאור: אני יכול אפילו להציע לך את המפלגה אליה תצטרפי, אבל לא אעשה זאת בהזדמנות הזאת.

מיכאל מלכיאור: אמרת דברים שאנחנו זקוקים לשמוע גם פה מעל במת הכנסת, ואכן את אומרת אותם מעל במת הכנסת בוועדה שלנו.

מיכאל מלכיאור: תמשיכי בכיוון הזה.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נקיים דיון קצר ואני מבקש לשמוע את אחד המורים שיאמר לנו מה זה להיות מורה בתוכנית הזאת.

סימה ניסלבאום: אני מנהלת בית הספר ואני בחרתי להיות מורה כי זה דבר שאני הכי נהנית ממנו.

סימה ניסלבאום: נפלה בידי הזכות לשמוע על התוכנית הזאת ולקחת בה חלק כאשר המטרה הכוללת שלה, מה ששמענו כאן, זו תמונה אחת ששווה אלף מלים.

סימה ניסלבאום: הדבר הנפלא והנהדר היא ההזדמנות להעצים ולפתח כאן מנהיגים, אנשים חושבים, אנשים שלא קוראים דרשה סתם ולוקחים דרשה כדוגמה מצומצמת לחיים בלבד, אלא חושבים על כל דבר, בודקים כל דבר, ויש להם מה לומר ואיזה מסר להעביר לעולם.

סימה ניסלבאום: תודה על ההזדמנות.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש לשמוע את המנהלת של תוכנית מקבילה של התנועה ליהדות מתקדמת.

ציפורה ליבנה: התנועה ליהדות מתקדמת, כפי שאתם יודעים, פועלת בנושא הזה של העצמת בנות, העצמת נשים והתוכנית של בת-מצווה היא תוכנית בת/בר מצווה שאנחנו עושים בכיתות ו', זו תוכנית שהתחלנו בה לפני ארבע שנים ב-11 כיתות ב-60 בתי ספר ממלכתיים ברחבי הארץ, והיום אנחנו עובדים ב-80 כיתות בבתי ספר ברחבי הארץ.

ציפורה ליבנה: מצאנו שהנושא של העצמת הנשים, לא להפלות את הבת ולאפשר לה לנכס מחדש - כמו שכאן ראיתי את הבנות המקסימות שקוראות את הדרשות – ולהיפגש עם התרבות העשירה, עם ארון הספרים היהודי, ולהרגיש בו בבית, זו המטרה.

ציפורה ליבנה: המטרה היא שהבת תרגיש במקום הזה בבית.

ציפורה ליבנה: הייחוד של התוכנית שלנו היא שאנחנו בהחלט, מעבר לזה שזו תוכנית לימודים שמתבססת על חוברת, מעודדים את הבנות ללמוד ולכתוב דרשות וגם בסיכומו של תהליך לעלות לתורה.

ציפורה ליבנה: אני רוצה לומר שאנחנו לא ראשונים בתהליך הזה, ולשמחתי אני רואה כאן הרבה מאוד שותפים, ואני רוצה להקריא לכם את דברי הבת הראשונה שעלתה לתורה בשנת 1922 וזה מה שהיא אמרה לפני חבר הנאמנים בבית הכנסת שלה בניו-יורק כדי לשכנע אותם לאפשר לה לעלות לתורה.

ציפורה ליבנה: מדובר ביהודית קפלן שאמרה את הדברים בשנת 1922 בניו-יורק.

ציפורה ליבנה: "הכנתי כאן מקורות שונים שדנים בנושא.

ציפורה ליבנה: תוכלו ללמוד אותם בעצמכם.

ציפורה ליבנה: אני רוצה לבקש מכם שתסתכלו עליי.

ציפורה ליבנה: האם אתם באמת חושבים שאני פחות טובה מכל הבנים שעלו השנה לתורה?

ציפורה ליבנה: האם אני באמת אבזה מישהו מן הקהל כשאקרא את פרשת השבוע שלי בבית הכנסת?

ציפורה ליבנה: האם לא חשבתם שאתם בעצם פוגעים בי ובכל הבנות שלכם?".

ציפורה ליבנה: לאחר הפנייה הנרגשת הזאת יהודית קפלן זכתה לעלות לתורה.

ציפורה ליבנה: אנחנו במרחק של שנים, אנחנו בשנת 2007, ועדיין מוצאים שרבה העבודה לפנינו.

ציפורה ליבנה: התוכנית שלנו באה להעצים את הבנות והיא עוסקת בכך שבתוך התהליך הזה הבנות עוסקות בדרשה בכיתות ו', הן מברכות, הבנים מברכים אותן, ואחת התוכניות שמעוררת כרגע עניין בגיל ההתבגרות ומעודדת דיאלוג מאוד משמעותי בין הבנות ואמהותיהן היא לגבי אותו תהליך נפלא שבו הבת – פעמים רבות בניגוד לאמה – זוכה ליכולת הזאת להיות בת בית במורשת אבות.

מיכאל מלכיאור: ראיתי לנכון לתת ייצוג שוויוני, אבל לא נפתח כאן דיון בין הזרמים ביהדות ולא נאמר מה יותר טוב ומה פחות טוב.

מיכאל מלכיאור: קיבלתי בקשה מבית ספר עציון גבר באילת, בו לומדת האיה שגם לה יש דרשה שהכינה, אותה נרצה מאוד לשמוע.

אסתר כהן: אני רוצה להציג נקודה שלא עלתה כאן.

אסתר כהן: בבית הספר שלנו יש תלמידים ממגוון הקשת החברתית, יהודים, נוצרים ומוסלמים, ולא ראינו בעיה שגם ילדים בני דתות אחרות יתמודדו עם נושאים ערכיים שהתורה מזמנת.

אסתר כהן: האיה היא דוגמה נהדרת לתהליך שעברו כל התלמידים ויכלו להציג גם את העמדות שלהם מול העמדות של היהדות.

אסתר כהן: האיה יכולה להדגים את זה.

מיכאל מלכיאור: אני יכול לספר לך שבוועדה שלנו התחלתי דבר שלא היה קודם בכנסת ישראל כאשר אנחנו פותחים כל שבוע את השבוע בפרשת השבוע ועושים זאת גם דתיים וגם חילוניים.

מיכאל מלכיאור: יש לנו בוועדה נציגים של התנועה האיסלאמית וגם הם נותנים פרשת שבוע, כל אחד לפי פרשת השבוע שלו, אם זה מהתורה או אם זה מהקוראן ועושים זאת בצורה ראויה.

מיכאל מלכיאור: זה דבר מעניין כי כל אחד נותן פירוש לפי הזהות שלו שבא לידי ביטוי בתהליך הזה של לקיחת אחריות על החברה.

האיה אבו-דאהש: "צהרים טובים אורחים יקרים, קרובים, מורים והורים.

האיה אבו-דאהש: תקציר הפרשה שלי.

האיה אבו-דאהש: נולדתי בפרשת שמיני בספר ויקרא שעיקרו פירוט חוקים ומצוות.

האיה אבו-דאהש: הנושאים המוזכרים בו הם הקרבת קורבנות, חוקים בודדים להסדרת עבודת הכוהנים, כולל הימנעות משתיית יין בזמן העבודה, ברכת אהרן, מקווה מים, טומאה וטהרה.

האיה אבו-דאהש: בחרתי להתמקד בנושא שתיית יין כחלק מהטהרה.

האיה אבו-דאהש: בפרשה מסופר על מות בני אהרן, נדב ואביהו, משום שלא קיימו את ההוראות המדויקות על העלאת הקורבנות וכנראה נכנסו שתויים לבית המקדש.

האיה אבו-דאהש: לכן נאסר על משפחת אהרן הכוהנים לשתות יין במקדש וכמובן אסר על השתכרות.

האיה אבו-דאהש: כפי שנאמר, "וידבר אדוני אל אהרן לאמור, יין אל תשתה אתה ובניך אתך, אולי תמותו, חוקת עולם לדורותיכם".

האיה אבו-דאהש: אם כך, נשאלת השאלה מהו יחסן של היהדות והאיסלאם לשתיית יין ומדוע הימנעות משתיית יין גורמת היטהרות.

האיה אבו-דאהש: היחס לשתיית יין משקף שתי תפיסות שונות.

האיה אבו-דאהש: על פי התפיסה ביהדות יין משמח לבב אנוש.

האיה אבו-דאהש: בדת היהודית היין נחשב למשקה חגיגי ושתייתו נהוגה לשם ציונם של ימים קדושים ולשם חגיגתם של אירועים משמחים.

האיה אבו-דאהש: היין הוא המשקה היחיד אשר זכה לברכה פרטית משלו – "ברוך אתה אדוני אלוהינו מלך העולם בורא פרי הגפן".

האיה אבו-דאהש: ברכה זו יש לומר לפני שתיית היין.

האיה אבו-דאהש: היין הוא מצרך הכרחי לשם קיומם של חגים וטקסים היהודים.

האיה אבו-דאהש: בערב שבת יש לשתות כוסית יין בטקס שנקרא קידוש הבא לציין את כניסתו של היום הקדוש.

האיה אבו-דאהש: כך גם במוצאי שבת, יש לשתות כוסית יין בטקס הנקרא הבדלה, המבדיל בין היום הקדוש שיוצא ליום החול הנכנס.

האיה אבו-דאהש: בליל הסדר יש לשתות ארבע כוסות יין ואילו בפורום אף נהוג לשתות לשוכרה עד למצב שבו לא מבחינים בין ארור המן לברוך מרדכי.

האיה אבו-דאהש: גם באירועים משפחתיים, כגון נישואין וברית מילה, יש לשתות יין.

האיה אבו-דאהש: יחסה החיובי של היהדות ליין הגיע לידי כך שנאמר ש"אין אומרים שירה אלא על יין".

האיה אבו-דאהש: התלמוד הבבלי אף מרחיק לכת ומעמיד את השמחה האמיתית דווקא על זו הנובעת משתיית יין.

האיה אבו-דאהש: אין שמחה אלא בבשר ויין.

האיה אבו-דאהש: למרות כל זאת מזהירה הדת היהודית מפני שתייה מוגזמת.

האיה אבו-דאהש: "אל תהיה בשובעי יין" ו"אין לך דבר שמביא יללה לאדם אלא יין".

האיה אבו-דאהש: אמנם שניים מהצדיקים בתנ"ך – נח ולוט – נודעו בשכרותם הרבה, ומכאן הביטוי שיכור כלוט, אך הפרשנות המקובלת אומרת כי השתכרות מוגזמת הייתה להם לנפילה מוסרית שהכתימה את צדיקותם.

האיה אבו-דאהש: הוריי סיפרו לי שעל פי התפיסה האיסלאמית ישנו איסור מוחלט על שתיית אלכוהול.

האיה אבו-דאהש: ההלכה האיסלאמית גורסת שצריכת האלכוהול גורמת לאיבוד שפיותו של האדם וכתוצאה מזה נכנס האדם להזיות ומתחיל לחרוג בהתנהגותו.

האיה אבו-דאהש: אמנם יש בשתייה משום תחושה של שמחה, אבל כתוצאה מצריכת אלכוהול האדם עלול להפסיד את כספו ורכושו.

האיה אבו-דאהש: יש בשתיית האלכוהול משחק השטן, כאשר התמכרות ליין עלולה להביא את החברה הנורמאלית להתייחס אל האדם השתוי כחריג ולהתרחק ממנו.

האיה אבו-דאהש: הדת באה להזהיר אותנו מפני גורמים שינדו אותנו מהחברה, כמו שתיית אלכוהול, צריכת סמים וכל דבר שיכול להביא לאיבוד השפיות.

האיה אבו-דאהש: אדם שמחזיק באמונתו ובדתו בעולם הזה, מובטח לו על ידי אלוהים בעולם הבא, בגן עדן, משקאות ומאכלים עדיפים על אלו שבעולם הזה.

האיה אבו-דאהש: הדיון בנושא היין אפשר לי היום, כשאני בגיל ההתבגרות, לבחון שתי תפיסות עולם שיש בהן נקודות שוות אך גם שונות.

האיה אבו-דאהש: בהיותי מוסלמית אני מבינה את הגישה הבלתי מתפשרת של האיסלאם מבחינת עדיף להתנזר כליל משתייה בגלל הנזקים שבה, וזה משקף שתי תפיסות שונות, תפיסה סמכותית יותר.

האיה אבו-דאהש: בעוד התפיסה היהודית מציגה את היין כמקור לשמחה, מאפשרת בחירה ומשאירה את האחריות למעשים בידי כל אדם ועם זאת אינה רואה בעין יפה שבעלי תפקידים כמו כוהנים ימלאו את תפקידם כשהם שתויים משום שיש בכך משום טומאה וחוסר כבוד למקום ולתפקיד.

האיה אבו-דאהש: האיסלאם והיהדות, שתי דתות קרובות, אך עם זאת שונות.

האיה אבו-דאהש: כדאי שכולנו נלמד לכבד זה את זה, כפי שנאמר "צדיק באמונתו יחיה".

האיה אבו-דאהש: אם נזכור כלל זה, אין לי ספק שנוכל לחיות בעולם הזה בשלום, לשמור על השפיות ולא נאבד את הדעת כמו שיכורים.

האיה אבו-דאהש: צריך לקחת את החלק של השמחה ביין ולא את השיגעון.

האיה אבו-דאהש: אני מאחלת לכולם שנה טובה ומאושרת ושלכולם תמיד יהיה חיוך על הפנים, ושנבין שמלחמות פוגעות ולא מביאות תועלת, ושיש לנו מנהגים דומים כמו הטומאה והטהרה, וששני העמים יצאו מצאצאי אברהם ולכן אני חושבת שאין סיבה שיהיה ריב עם מלחמה, ושרק שלום יעשה שמחה.

האיה אבו-דאהש: כעת מה שנשאר זה להביע תודות.

האיה אבו-דאהש: תודה להוריי שתמכו בי לאורך כל הדרך, כולל בכתיבת הדרשה, תודה לחבריי שתמכו ועזרו, ותודה גדולה לאסתי כהן ולתמי שאול המחנכת שלי שהדריכו אותי בכתיבת הדרשה?

מיכאל מלכיאור: תודה רבה לך שהגעת מאילת לשתף אותנו בדרשה מאוד מיוחדת, מאוד מעמיקה, גם ברעיון של איך היהדות מתייחסת ליין.

מיכאל מלכיאור: אגב, יש גישות שונות ורק השבוע קראנו את פרשת הנזיר, שהוא אדם מאוד מיוחד בישראל, ולנזיר, כמו באיסלאם, אסור לו לגמרי לגעת ביין או בטעם של יין.

מיכאל מלכיאור: כמו שאמרת, יש תמונה מאוד מגוונת גם בתוך היהדות וגם בתוך האיסלאם, ומה שעוד יותר חשוב הוא מה שאמרת בסוף, שנלמד לכבד את המנהגים האחד של השני ונדע שכולנו באים מאותו שורש, גם השורש של אברהם אבינו וגם השורש של האדם הראשון שכולנו נבראנו בצלם, וכך נכבד אחד את השני.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה להודות לכל מי שהזמין את הפגישה הזאת.

מיכאל מלכיאור: הישיבה הייתה ישיבה מאוד מיוחדת, מרגשת ומאוד יוצאת דופן מכלל ישיבות הוועדה שלנו.

מיכאל מלכיאור: בזה אני מסיים את הישיבה ואת שידורה.