ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 190, 2007-03-14 09:00

משה שרוני: אני פותח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בנושא דרכים למניעת אובדנות בישראל.

רן כהן: תודה רבה אדוני היושב-ראש.

רן כהן: חברות וחברים, נדמה לי שגם כמי שיזם את הדיונים היום בכל הוועדות, הנושא הזה של ההתמודדות עם מניעת אובדנות, עם כל העומס שמוטל על ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, הנושא העיקרי והטיפול והעיסוק בנושא הזה בכנסת הוא בוועדה הזאת.

רן כהן: לכן אני מביע צער כפול שאין כאן דיי חברי כנסת שבאים לעסוק ולדון בנושא הזה שלמיטב הבנתי יש בו אי מודעות מוחלטת ואולי גם בורות מסוימת.

רן כהן: במדינת ישראל מתאבדים מדי שנה כ-400 אזרחים, מהם כ-100 מתחת לגיל 24 ובמצב הזה ברור לחלוטין שמדובר במכת מדינה, מכה חברתית מן המעלה העליונה.

רן כהן: פה לא מדובר על דבר פרטי ושולי כמו שאני מודה על האמת שגם אני בעוונותיי הרבים, 20 שנה בכנסת לא ידעתי שהבעיה הזאת היא בעיה כל כך קשה והרת גורל וקטלנית מבחינת המשפחות, קטלנית מבחינת אנשים צעירים כפי שאכן אני התוודעתי אליה בשלוש השנים האחרונות.

רן כהן: אדוני היושב-ראש, כל הנושא הזה על כל גווניו נמצא במידה רבה מאוד בתחומי הוועדה הזאת.

רן כהן: אני נאלץ ללכת גם לישיבת ועדת העלייה והקליטה ולאחר מכן לנהל את ועדת חוץ וביטחון שעוסקת היום בנושא של איך למנוע התאבדויות בצה"ל ובמשטרה, אבל אין דרך אחרת אלא לנסות ולהתמקד היום בליקויים העיקריים בטיפול בסוגיה הזאת.

רן כהן: נדמה לי שיש חסר עצום.

רן כהן: אתמול קיבלתי על עצמי להשתתף בפתיחת כנס גדול מאוד – אגב, אמרו לי שהוא ראשון מסוגו - שמשרד הבריאות ארגן יחד עם הקהילה למניעת התאבדויות בישראל, ובכנס הזה הכריז שר הבריאות, נדמה לי גם כן לראשונה, על הקמת יחידה, בינתיים קטנה וצנועה, במשרדו שבה תהיה התמודדות של משרד הבריאות עם התופעה של התאבדויות.

משה שרוני: זה פורסם הבוקר בכל העיתונים.

רן כהן: בסדר, למשרד הבריאות יש לו דובר, כך שזה בסדר גמור וטוב שזה פורסם כי זה באמת קורה לראשונה.

רן כהן: העניין הוא שבעצם אין רשות לאומית להתמודדות עם העניין הזה.

רן כהן: זה לא כדי שיהיה שלט, זה לא כדי שיהיה איזה גוף בזבזני, אלא מדובר בהתמודדות אמיתית.

רן כהן: אני אתן לכם דוגמה.

רן כהן: עד היום, ואני כבר עוסק בזה שנים, אני לא יודע אדוני היושב-ראש, האם מדובר בפי עשרה ניסיונות של מתאבדים מהמתאבדים בפועל, פי עשרים, יש גם מי שאמר לי פי שמונים, כי הדבר הזה בעצם לא נבדק, לא נלמד, לא נחקר דיי, והאמת היא שגם במידה רבה מאוד קשה להגיע לנתונים כי הנתונים לא זמינים.

רן כהן: לא כל מי שמגיע לחדר מיון לאחר ניסיון התאבדות מזוהה כמי שניסה להתאבד ולפעמים זה נראה כמו תקלה, תאונה וברבים מן המקרים גם מסתירים את המניע האמיתי כאשר מדובר בהתאבדות.

רן כהן: מי שיקרא את הספר של דוקטור שירלי אברמי, מנהלת מרכז המחקר והמידע בכנסת, ילמד על העניין הזה לעומקו.

רן כהן: האמת היא שהנושא הזה במידה רבה מאוד עדיין מהווה מעין בושה, מעין איזה כתם על המשפחה ולכן גם ניסיונות התאבדות מסתירים.

רן כהן: אגב, גם לא כל ההתאבדויות, סליחה, מצליחות, כלומר, אנשים מתים מזה, גם אם לא כולם מזוהים כהתאבדות ולעיתים זה מזוהה כסיבות מוות אחרות.

רן כהן: אדוני היושב-ראש, נדמה לי שהדבר העיקרי שאולי צריך לדון בו הוא זה שאין קו חם שיבוא לעזרת המשפחות.

רן כהן: אין בעצם טיפול, גם אין קבוצות תמיכה.

רן כהן: לדעת כל המומחים שאני פגשתי, ואני בטוח שימימה תחזק את עמדתי בעניין הזה, הנושא של קבוצות תמיכה הוא כמעט המענה האולטימטיבי, החשוב ביותר והמיידי ביותר שיכול לעזור למשפחות שבניהם התאבדו ולאנשים שניסו להתאבד כדי לדבר זה עם זה ולנסות למנוע התאבדויות נוספות.

רן כהן: בקרב הקהילה של מי שכבר ניסו להתאבד, זאת ללא ספק קבוצת הסיכון הכי גדולה להתאבדויות נוספות.

רן כהן: יש לנו רשות לאומית למלחמה בתאונות דרכים בגין העובדה שיש לנו כ-500 הרוגים בתאונות דרכים מדי שנה, בצדק,ואגב אני מודה, באשמתי, בחטאי, ואולי גם בזכותי, כאשר הייתי בין אלה שהובילו לחקיקת החוק למאבק הלאומי בתאונות הדרכים ובעקבות זה הוקמה הרשות, אבל אין רשות לאומית להתמודדות עם האובדנות, דבר שחייבים להקים.

רן כהן: אני מודה שהבטחתי אתמול לשר הבריאות ולמנכ"ל המשרד, הם ביקשו מהאוצר חמישה מיליון שקלים כדי להקים את הרשות הזאת, ואולי ימימה תפרט, אבל נענו בשלילה.

רן כהן: השר הורה למנכ"ל למצוא חצי מיליון שקלים מתוך תקציב המשרד כדי להקים את היחידה הזאת.

רן כהן: לא תהיה ברירה, אני מציע שאנחנו כוועדה, נצטרך ליזום חוק ולחייב את האוצר להעביר מינימום חמישה מיליון שקלים לטובת העניין, כדי שנוכל להתחיל עם משהו.

משה שרוני: הוועדה לא יכולה ליזום, אבל חברי הכנסת יכולים ליזום זאת.

רן כהן: אנחנו כחברי כנסת.

רן כהן: לזה אני מתכוון.

משה שרוני: בנוסף לזה, אם כל המשרדים הממשלתיים יתרמו משהו - יכולים לאסוף את הכסף הזה.

רן כהן: אין ספק, נוכל אולי לעשות את זה.

רן כהן: אני מאוד אודה גם על התמיכה שלך ועל ההשתתפות שלך בעניין הזה וגם של חברי כנסת אחרים, אם ירצו.

רן כהן: אני בטוח שפרופסור אלדד ירצה להשתתף וכך גם חברי כנסת אחרים בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

רן כהן: תודה רבה אדוני ואני מתנצל על כך שאני צריך ללכת לישיבת ועדה אחרת.

משה שרוני: מקבלים את ההתנצלות שלך.

יפעת כהן: אנחנו שמחים שאנחנו יושבים כאן, שמחים שזה הגיע לסדר היום הלאומי.

יפעת כהן: הוועדה למניעת אובדנות קיימת כבר 17 שנה, הוועדה היא ועדה בין-משרדית ואני יושבת בוועדה הזאת כבר בערך שבע שנים.

יפעת כהן: סוף כל סוף אנחנו כאן, סוף כל סוף הנושא עולה לסדר היום הציבורי.

יפעת כהן: חבר הכנסת רן כהן נתן הקדמה מצוינת לחשיבות ולמספרים ואני ממשיכה עם מה שאתה אמרת לגבי ניסיונות התאבדות כאשר באמת האסטרטגיה הראשונה החשובה למניעת אובדנות, זה לעשות איזה שהוא מסד נתונים.

יפעת כהן: אין מסד נתונים והסיבות לכך הן ברורות.

יפעת כהן: אולי חלק מהסיבה נעוצה בזה שגם כאן אין הרבה אנשים.

יפעת כהן: אנשים לא רוצים לגעת בנושא הזה.

יפעת כהן: זה אומר שגם קשה לקיים רישום, גם קשה לשכנע למשל אנשים כמו רופאי משפחה וצוות חינוכי וצוות של שומרי סף, של מי שנפגש עם המתאבדים הפוטנציאלים לשאול את השאלות.

יפעת כהן: אנשים פוחדים לגעת בנושא הזה.

משה שרוני: הבעיה המרכזית היא באמת עם רופאי המשפחה שצריכים להעביר להם קורסים מיוחדים בנושא זה והם צריכים להיות ערים לכך שהם צריכים לטפל גם בנושא הזה.

משה שרוני: לכן קוראים להם רופאי משפחה.

משה שרוני: רופא משפחה הוא לא רק כדי לתת כדורים אלא גם לתת טיפול בנושא לאנשים שיש להם נטייה להתאבדות.

יפעת כהן: אין ספק.

יפעת כהן: אגב, ידוע שכמחצית מהאנשים שמתאבדים מגיעים לרופא המשפחה בחודש שלפני ההתאבדות שלהם עם תלונות שונות, מתלונות סומאטיות, כאבים, מחושים שונים וגם תלונות על הפרעות שינה, תלונות על דיכאון, אבל רופאי המשפחה חלקם לא מודעים, חלקם מפחדים לגעת בנושא, ולחלקם אין זמן כי הזמן שלהם מאוד קצוב.

יפעת כהן: לא פשוט להטמיע את הנושא.

משה שרוני: לא, אבל אני חושב שמשרד הבריאות שאחראי לנושא קופות-חולים צריך לשבת עם המנכ"לים ולהגיע להם בפירוש שהם חייבים לטפל גם בנושא הזה.

משה שרוני: רופאי המשפחה יעברו ההשתלמויות כאלה בלי בעיה, ואני לא מבין למה זה לא מתבצע.

משה שרוני: קודם כל,

משה שרוני: קופות-חולים שמקבלות הרבה מיליארדים מהמדינה, לא צריכות לחשוב שהן מחוץ לתחום.

יפעת כהן: מה שחשוב לי לומר הוא שיש כל מיני ניסיונות וכתבנו איזשהו דף – שיש לי אותו כאן - לרופא המשפחה כדי שידע איך מאתרים,.

יפעת כהן: כתבנו בזמנו ערכה שנמצאת באינטרנט ומיועדת לעובדי הרווחה, לעובדי פנימיות.

יפעת כהן: פעלנו הרבה מאוד בנושא הזה.

יפעת כהן: הבעיה המרכזית היא שתוכניות מניעה יש, אבל הן לא מעוגנות, אין הטמעה, וין תוכנית אב.

יפעת כהן: במשרד נעשו כמה ניסיונות לא מוטמעים בוכניות מניעה, כך גם במשרד הרווחה, במשרד הקליטה, במשרד הבריאות, אבל אין מישהו שעוקב אחרי זה, מטמיע את זה ובודק שהתוכניות נעשות ושהן יעילות.

יפעת כהן: זאת אומרת, מה שחסר זאת איזושהי תוכנית מרכזית עם אנשים שזה התפקיד שלהם, כי כל עובדי המדינה הם אנשים שיש להם הרבה כובעים, הרבה מאוד עבודה מסוגים שונים אבל חייבת להיות רשות עם אנשים מסומנים למטרה המאוד חשובה הזאת.

יפעת כהן: צריך להתחיל במסד נתונים, דרך חדרי מיון ורופאי משפחה במשרד הבריאות ובקופות-החולים, דרך עובדי לשכת הרווחה, כאשר עובדות סוציאליות לא יודעות מספיק על מניעת אובדנות ואין להן ידע,.

יפעת כהן: ני נתתי כבר כמה וכמה הרצאות בלשכות רווחה, וראיתי שאין ידע מספיק לזיהוי.

יפעת כהן: זה נכון שיש להן המון עבודה וכולן מאוד עמוסות, אבל צריך שיהיה גם מישהו שיעקוב אחרי זה.

משה שרוני: צריך להיות ידע בסיסי.

יפעת כהן: יותר מזה, הם צריכים לדעת מה עושים במקרים בהם הם נתקלים.

משה שרוני: מתחילים מידע בסיסי ואחר כך עוברים עוד השתלמות ועוד השתלמות.

יפעת כהן: נכון,.

יפעת כהן: מטמיעים את זה וממשיכים.

יפעת כהן: זה לא משהו חד פעמי, אי אפשר לתת הרצאה ולהגיד שעשינו את שלנו.

משה שרוני: אף אחד לא אמר את זה.

יפעת כהן: בדיוק.

יפעת כהן: אז זה אומר שזה קורה כל הזמן, כל הזמן יש עובדים חדשים, כל הזמן יש תוכניות שצריך להטמיע, דרכי איתור, דרכי מניעה, מניעה ראשונית, מניעה שניונית, מניעה שלישונית, יש כאן הרבה מאוד עבודה ויש הרבה אנשים שיודעים את החומר ורוצים לעשות את זה, אבל אין להם לא את האמצעים ולא את הזמן לעשות את זה.

יפעת כהן: המשאבים חסרים.

יפעת כהן: אם למשל כבר מאתרים, ואיתרו את האנשים, הם מגיעים לבריאות הנפש, אבל ין מי שיטפל בהם.

יפעת כהן: אנשים מחכים היום בבריאות הנפש, במרפאות, חצי שנה עד שנה, מחכים לתור לטיפול ואין מי שיטפל בהם.

יפעת כהן: אני חושבת שאחרי הרפורמה זה יהיה עוד יותר גרוע.

יפעת כהן: כלומר, גם איתור, גם מניעה וגם טיפול, כולם חסרים.

משה שרוני: איך אפשר לטפל בצורה נכונה?

משה שרוני: מה שהיה עד עכשיו לא בסדר, עכשיו עושים רפורמה לבריאות הנפש שגם כן לא תהיה בסדר,.

משה שרוני: צריכים לבדוק את כל הדברים, צריך לראות מה אנחנו צריכים לעשות כדי שהדברים יהיו נכונים וטובים למען אנשים שסובלים בנושא בריאות הנפש.

משה שרוני: זו השאלה המרכזית.

יפעת כהן: עכשיו אני רוצה לציין שצעירים שמתאבדים, חשוב לדעת, חלקם הגדול לא חולי נפש.

יפעת כהן: כלומר אנחנו מדברים פה על אוכלוסייה נורמטיבית שאף אחד לא יודע ולא רואה עליהם.

יפעת כהן: אלה הרבה מאוד פעמים אנשים שבכלל לא מוכרים לבריאות הנפש, שעושים ניסיונות התאבדות ולפעמים גם מצליחים בגלל הזמינות למשל, הזמינות של האמצעים, בגלל כישלון, בגלל שיש להם איזשהו מבנה אישיותי מסוים, בגלל שלמשל אין תמיכה של ההורים.

משה שרוני: גם בגלל אהבה נכזבת.

יפעת כהן: כל מיני סיבות.

יפעת כהן: מה שאני יכולה להגיד באופן כללי שיש גורמי סיכון להתאבדות ויש איזשהו מצב של דחק, של איזשהו כישלון או איזושהי פרידה.

יפעת כהן: יש את הזמינות של האמצעי, כלומר, יש נשק או יש כדורים או יש מקום גבוה שהוא פתוח ואפשר לקפוץ.

יפעת כהן: ממנו.

יפעת כהן: יש מה לעשות, יש מה לעשות וזה לא נעשה וזה לא יכול להיעשות כי אנחנו ניסינו כבר במשך 20 שנה, כאשר אף אחד מהאנשים שיושבים כאן ושייכים לוועדה, לא התחיל לעבוד אתמול בנושא של מניעת אובדנות.

יפעת כהן: לכן חייבת להיות איזושהי רשות שזה תפקידה וחייב להיות תקציב אמיתי להקים תוכנית האב שתעגן את כל המשרדים, כמו שחבר הכנסת כהן אמר.

יפעת כהן: מדובר בהשקעה גם של רווחה, גם של בריאות, גם של קליטה, גם של חינוך, גם של צבא וביטחון, גם של שירות בתי-הסוהר.

יפעת כהן: כלומר, הרבה מאוד גופים והאקדמיה שנותנת לנו את החלק המחקרי.

יפעת כהן: כל הגופים האלה צריכים להיות מעוגנים גם ברמה של משאבים אנושיים וברמה של משאבים כספיים.

יפעת כהן: צריך לשבת ולהחליט מה יהיה התפקיד שלהם, להקים את תוכנית האב ולהתחיל להטמיע אותה בקרב כל מי שנפגש עם נוער, עם צעירים, וגם עם אנשים מבוגרים ששיעור ההתאבדות אצלם רק עולה.

משה שרוני: תודה רבה.

ענת גולדשטיין: אני מג'וינט אשלים.

ענת גולדשטיין: מטעם הג'וינט חברתי לוועדה הבין -רדית למניעת התאבדויות ואני מסייעת מטעם אשלים והג'וינט בפיתוח על מנת שנגיע לרגע שתהיה תוכנית אב לאומית ותהיה דרך מושכלת ודרך מתאימה לישראל להתמודד עם המכה, כמו שחבר הכנסת רן כהן תיאר, שהיא מכת מדינה.

ענת גולדשטיין: זאת אמנם כת מדינה שקטה, כי ששואלים מה מכת מהמדינה בישראל, או שמדברים על שחיתות או על תאונות דרכים, אף אחד לא מדבר על המכה השקטה הזאת של התאבדויות, דכי זה מאוד מפחיד לדבר על זה.

ענת גולדשטיין: ככל שאנחנו יותר נכנסים לנושא, לומדים איתו, נפגשים במקרים של התאבדויות בבני משפחה שסופגים את גלי ההדף אחרי ההתאבדות של אדם קרוב להם, מה שאנחנו לומדים הוא שאי אפשר לפעול בכיוון אחד, באסטרטגיה אחת, כאשר אין שום אסטרטגיה אחת ויחידה שיכולה לענות לתופעה הזאת ולמזער אותה.

ענת גולדשטיין: מוכרחים לפעול בגישות שונות מכיוונים שונים עם אוכלוסיות שונות.

ענת גולדשטיין: מוכרחים לפעול גם עם האוכלוסייה הכללית, אבל יש גם אוכלוסיות שהן אוכלוסיות בסיכון, כמו עולים חדשים שהם אוכלוסיות בסיכון, יש נוער בסיכון, יש אנשים מובטלים שנמצאים בסיכון, הומוסקסואלים הם בסיכון גבוה, יש רשימה של אנשים שהם בסיכון ומשרדים שונים מטפלים בהם.

ענת גולדשטיין: כלומר, מוכרחים שיתוף פעולה בין משרדים שמטפלים באוכלוסיות בסיכון גבוה יותר ומוכרחים דרכי פעולה שונות.

ענת גולדשטיין: הוועדה הבין משרדית למניעת אובדנות ישבה, עשתה עבודת חריש עמוק ואיתרה אסטרטגיות פעולה בעולם שמוכיחות כמורידות את אחוז ההתאבדויות, כאלה שמורידות בצורה משמעותית.

ענת גולדשטיין: יש אסטרטגיה ודוקטור יפעת כהן דיברה על אסטרטגיה של העלאת מודעות הציבור, גם על ידי הכשרת שומרי סף, שומרי סף במגזרים שונים, רופאים, רבנים, מסגרות חינוך, מסגרות רווחה, מסגרות קליטת ועלייה.

ענת גולדשטיין: רק לחשוב על אותם מסגרות שעובדות עם אנשים בסיכון גבוה להתאבדות, על העלאת מודעות אצל הקהל הרחב, על הורדת הסטיגמה שקשורה באובדנות ופנייה לטיפול.

ענת גולדשטיין: בכנס שהיה אתמול, שהשתתפו בו למעלה מ-500 אנשים, הראו שני סרטונים קצרים מאוד שהאגודה "בשביל החיים" הפיקה.

ענת גולדשטיין: הסרטונים האלה יכולים לסייע באמת להגיע ללבבות של בני נוער ואנשים בגילאים שוני, להילחם בתופעה ולראות את האפשרות של מניעתה, כי התאבדות ניתן למנוע.

ענת גולדשטיין: בדף שיש בפניהם, עשרת הדיברות בנושא התאבדות, הדבר הראשון שמופיע בו הוא שהתאבדות ניתן למנוע וזו תופעה שניתן למנוע אותה.

ענת גולדשטיין: כדי להגיע לציבור הרחב צריך השקעה גם באותו ערוץ של תקשורת, בנושא של העלאת מודעות של אנשים בציבור הרחב והכשרה של שומרי סף.

ענת גולדשטיין: יש את האסטרטגיה השנייה שהיא אסטרטגיה שמדברת על תוכניות מניעה, תוכניות איתור אנשים שהם בסיכון אובדנות ותוכניות מניעה שצריך להכשיר אנשים שיעבירו אותן.

ענת גולדשטיין: כמו שנאמר, זה נושא שמאוד מאוד מפחיד לגעת בו, זאת אומרת, זה לא מקרי שבוועדה הזאת יש נוכחות מעטה, לא בגלל שאנשים לא חושבים שזה נושא ראוי אלא זה נושא מאוד מפחיד שקשה לגעת בו.

ענת גולדשטיין: קשה ליועצים, קשה למורים, קשה לרופאים ועל מנת שאנשים יגיעו צריך לעשות פעילות שדורשת השקעה כספית, פעילות שדורשת זמן הכשרה, דורשת פינוי אנשים, דורשת בנייה של תוכניות מניעה או תרגום והתאמת תוכניות שקיימות בעולם.

ענת גולדשטיין: באסטרטגיה השלישית מדובר - אם הייתה מצגת, הייתם רואים את זה בגדול – בטיפול הנפשי.

ענת גולדשטיין: צריך להבטיח מטפלים וצריך להבטיח רצף טיפולי .

ענת גולדשטיין: צריך לבנות מערכת מעקב שכאשר אדם או נער מופנה אחרי ניסיון אובדני - שהוא אכן יגיע לטיפול.

ענת גולדשטיין: כאשר מישהו הגיע לחדר מיון והוא נשלח ממנו לטיפול כך שהוא מחר או כעבור יומיים יהיה בטיפול ויהיה מי שיטפל בו, זה דורש תקצוב, דורש בנייה של מנגנון של תיאום בין המשרדים השונים, בין משרד החינוך, בין משרד הבריאות, בין משרד הרווחה, דרוש אדם שיתאם את כל המהלכים האלה, ירכז ויראה שיהיה מעקב.

ענת גולדשטיין: אחד הדברים שאנחנו למדנו - ואתמול גם בכנס דיברו על זה - שמה שעוזר שאנשים שעשו ניסיון אובדני - ציינו כדבר שעזר להם יותר מכל - אחרי שהם השתחררו מחדר מיון, אחרי ניסיון אובדנות, שמישהו הרים אליהם טלפון מבית החולים או מישהו אחרי כעבור יומיים שאל אותם מה שלומם, האם הם צריכים משהו והאם הם צריכים עזרה או הפנייה.

ענת גולדשטיין: זה שמישהו מתעניין, שיש מישהו שיודע שהיה ניסיון אובדני ומרים טלפון כעבור יומיים או שלושה ימים ודואג שהאדם יהיה מטופל ושתהיה לו כתובת לאן לפנות ויגיע לטיפול, זה חיוני.

ענת גולדשטיין: אז באסטרטגיה של הטיפול הנפשי, האסטרטגיה השלישית, יש את העניין של בנייה של רצף טיפולים והבטחת רצף טיפול.

ענת גולדשטיין: יש גם נושא נוסף והוא הכשרת מטפלים בגישות השונות.

ענת גולדשטיין: בעולם היום יודעים על מספר גישות טיפוליות שעובדות ושהן אפקטיביות.

ענת גולדשטיין: מטפלים בארץ צריכים לקבל הכשרה באותן גישות טיפוליות.

ענת גולדשטיין: זה דורש הקמה של איזושהי יחידה שמכשירה מטפלים בגישות אפקטיביות, אותן גישות ייחודיות שמוכיחות את עצמן, או הצעה לדרך אחרת שתכשיר מטפלים.

ענת גולדשטיין: אסטרטגיה רביעית שמופיעה פה במצגת, זו עבודה עם התקשורת, כי התקשורת יכולה לסייע והתקשורת יכולה להרוס.

משה שרוני: הדבר הרציני הוא האם התקשורת מעוניינת לעזור.

משה שרוני: השאלה היא מה קורה אם זה לא מהווה סקופ או לא מהווה אטרקציה עבורה.

ענת גולדשטיין: נכון, אתה צודק.

ענת גולדשטיין: זה פעולה מאוד חשובה ומאוד קשה, להגיע למצוא דרכים לרתום את התקשורת לסיקור אחראי.

ענת גולדשטיין: המועצה לשלום הילד ניסחה כללים שהם כללים לסיקור תקשורתי אחראי למקרי התאבדות, שימנע הדבקות, שיעודד פנייה לטיפול, כי סיקור לא אחראי, כשאתה אומר שהולך לפי הרייטינג ולפי הסקסיות של הנושא, מביא למצב של הדבקה.

ענת גולדשטיין: אחרי סיקור כזה לא אחראי יש גל של התאבדויות.

ענת גולדשטיין: והתקשורת היא, לחיים ולמוות, יכולה לעזור ויכולה לפגוע.

ענת גולדשטיין: אסטרטגיה נוספת היא אסטרטגיה של הפחתת זמינות של אמצעי התאבדות, ויש רשימה של דברים לא כל כך קשים ושהשימוש בהם כבר נעשה כאשר משרד הבריאות התחיל עם הקטנת מספר טבליות בחפיסות של אקמול, כך שכאשר אדם בא לקנות חפיסה של אקמול יש שם רק 15 טבליות ולא 40 טבליות כפי שהיה קודם לכן.

ענת גולדשטיין: מסתבר שהרבה אנשים לא עומדים לספור ויש הרבה אנשים שמתחרטים ברגע האחרון וזה מציל חיים כאשר יש רק 15 טבליות ולא 40 טבליות בחפיסה.

ענת גולדשטיין: משרד הבריאות כבר עשה את הצעד הזה וגברת ימימה גולדברג יכולה לתאר דברים שמנסים לעשות במשרד הבריאות.

ענת גולדשטיין: יש מהלכים של הגבלה של זמינות של נשק, של גידור מקומות גבוהים שמועדים לקפיצה שהם מועדים לפורענות.

ענת גולדשטיין: יש מקומות בעולם שיודעים - וגם בארץ יודעים זאת - שגידור מקומות כאלה יכול להוריד את שיעור ההתאבדות על ידי קפיצה.

ענת גולדשטיין: כל הנושא של האסטרטגיה של קווים חמים, אינטרנט, טלפונים, קבוצות תמיכה, זאת אסטרטגיה שהיא חיונית במניעה והיא חיונית גם לעזור למשפחות שיקירן התאבד, כקבוצת תמיכה, גם כדי למנוע התאבדות נוספת וגם לעזור בהתמודדות עם מצב קיומי הקשה ביותר.

ענת גולדשטיין: אני לא חושבת שיש אסון יותר גרוע למשפחה מאשר התאבדות של בן משפחה.

ענת גולדשטיין: אני חושבת שדיברתי על כל האסטרטגיות כאשר הדבר המרכזי הוא המכלול.

ענת גולדשטיין: צריך להיות תאום בין כל האסטרטגיות האלה וצריך להיות איזשהו גוף שיתאם.

ענת גולדשטיין: גם היום עושים, זה לא שלא עושים, אבל זה נבלע, נעשים דברים לא מתואמים, מוכרחים תכלול ותאום.

ענת גולדשטיין: הקצאת הכספים חיונית לבניית התוכנית והבנייה של גוף שיתאם את כל הפעילויות שייעשו.

זוהר חמו: אני ממשרד הרווחה וגם חבר הוועדה הבין-משרדית.

זוהר חמו: הייתי רוצה לפתוח אולי קודם כל בכובע של המשרד.

זוהר חמו: נשאלה קודם שאלה.

זוהר חמו: השלמנו כאן את האסטרטגיות וכאילו מתקבל הרושם שלא נעשו עד עכשיו דברים ולכן אני רוצה לומר שניים-שלושה משפטים ואני מניח שעמיתי ממשרדים אחרים ישלימו אחריי.

משה שרוני: לא אמרו שלא נעשו דברים, אבל מה שנעשה, זה לא מספיק.

זוהר חמו: אני חושב שזו הנקודה, משום שמדובר מצד אחד בספקטרום רחב של אוכלוסייה, ואם אני מדבר על אוכלוסיות קשות שנמצאות במצוקה ושם מספר הניסיונות הוא גדול מאוד, הניסיונות האובדניים אני מתכוון, ותודה לאל אנחנו מנסים איכשהו בתקציבים עם כוח האדם הקיים למנוע ולסייע לאוכלוסייה.

זוהר חמו: יש נהלים וישנן תוכניות אבל עדיין לא מספיק.

זוהר חמו: לכן אני חושב שצריך קודם כל לברך על היוזמה של חבר הכנסת רק כהן שנעשתה כאן ושהיום מתקיים דיון במספר ועדות.

זוהר חמו: זה הצעד הראשון לנסות לקבל איזושהי הכרה ברמה הלאומית שמדובר בעצם בבעיה שהיא לא עניינו של משרד כזה או אחר, או גוף ציבורי כזה או אחר, או עמותה כזו או אחרת, אלא מדובר כאן בבעיה לאומית.

זוהר חמו: אני חושב שזה הצעד הראשון שנעשה, צריך לברך עליו אבל צריך לראות גם איך למנף אותו הלאה ולא להשאיר אותו בדיון כזה שמתקיים היום כאן בוועדות, כי הוא חשוב אבל לטעמי הוא איננו מספיק.

זוהר חמו: הדבר השני.

זוהר חמו: אני מציע שהוועדה תצא בקריאה לאמץ את התוכנית שמוצעת כאן על ידי חברי הוועדה, לנסות לראות איך לוקחים את התוכנית הזאת, מנסים לתקצב אותה, אם זה באופן השתתפות של משרדים מצד אחד או בהקצאות נוספות ואחרות של משרד האוצר משום שהתקציבים אינם מספיקים.

זוהר חמו: התוכנית הזאת, אני חושב שהייחוד שלה בפעם הראשונה הוא בזה שהיא משלבת עבודה מצד אחד של משרדי ממשלה, מצד שני עמותות וגופים, ואני חושב שכולם חוברים ליד אחת.

זוהר חמו: צריך לנסות לראות איך מכניסים אותם תחת קורת גג אחת תוך קריאה שיש לנו כאן בעיה לאומית שצריך להתמודד איתה.

זוהר חמו: באיגום המשאבים הזה, באיגום המוחות הזה, לנסות להפעיל את התוכנית על מנת שתהיה איזושהי אחידות מצד אחד והתאמה דיפרנציאלית לצרכים של אוכלוסייה מהצד השני.

זוהר חמו: אני מקווה שמכאן תצא הקריאה לעניין הזה, תודה רבה.

חוה פרידמן: אני הפסיכולוגית הראשית במשרד החינוך.

חוה פרידמן: אני ממונה על העבודה של 2,200 פסיכולוגים ברשויות המקומיות, ואני חברה בוועדה מטעם מערכת החינוך.

חוה פרידמן: אני רוצה אולי אפילו באופן מסוים לחלוק על משהו שאמרת במובן של תקצוב.

חוה פרידמן: אנחנו למעשה עובדים שנים, כל אחד מהחברים בוועדה מייצג גוף עובד, גוף שעובד לאורך הרבה מאוד שנים ויש מאחוריו הרבה מאוד אנשי מקצוע.

חוה פרידמן: הסוגיה בה אנו דנים כאן היא - רק לצורך הדגמה – כזאת שאם במערכת העל-יסודית במדינת ישראל לומדים למעלה מחצי מיליון תלמידים, זה אומר לחפש מחט בערימת שחט.

חוה פרידמן: הוזכר כאן הנושא של המקצועיות, הוזכרה כאן הסוגיה של ההדבקה ודובר על הניסיונות ודובר על האובדנות.

חוה פרידמן: צריך להבין את המהות הפראקטית של התפקידים האלה, את התפקיד של רופא המשפחה, את התפקיד של העובדת הסוציאלית, את התפקיד של הפסיכולוג במערכת החינוך או של היועצת החינוכית, כי הם פוגשים לא אחת מצוקה של תלמידים, אבל לא תמיד הילד המתאבד עונה על הפרופיל שהם מכירים בתור הילד במצוקה בבית הספר, לא תמיד העובדת הסוציאלית יודעת על מצוקות מסוימות.

חוה פרידמן: אני אישית הייתי פסיכולוגית של חטיבת ביניים במקרה שילדה, אחרי שהיא פגשה עובדת סוציאלית בפגישה אישית בלשכת רווחה, באותו ערב היא עשתה ניסיון אובדני והובהלה לבית החולים.

חוה פרידמן: מדובר בסוגיה חמקמקה, טריקית ומדבקת.

חוה פרידמן: רק בחצי השנה האחרונה היו לנו בבית-אל שני ניסיונות ושתי התאבדויות.

חוה פרידמן: זה התחיל והתחיל להדביק.

חוה פרידמן: אם לא יהיה מימון חד משמעי על ידי המדינה לגוף נפרד שזאת אחריותו, אחריותו היא הצלת חיים ואחריותו לתגבר את המשרדים כדי שנוכל למקצע סדר גודל ענקי של כוח אדם, לא נוכל להתמודד עם הבעיה.

חוה פרידמן: זה לא אומר להעביר השתלמות אלא זה אומר לעשות המשכיות כל הזמן על מה שכל שומרי הסף שיש לנו וכל אנשי המקצוע שיש לנו, עוברים באופן תדיר וכל הזמן כדי שאכן תהיה כאן הצלת חיים.

חוה פרידמן: אנחנו מדברים על הצלת חיים ולכן אם לא תהיה כאן קריאה לאמץ את התוכנית במובן של תקצוב נפרד, תקצוב כאחריות לאומית בגין תופעה לאומית, וצריך לקחת אחריות לאומית.

חוה פרידמן: ואם לא יהיה כאן תקצוב נפרד, לגוף נפרד שזאת תהיה אחריותו, בדומה לגוף שאחראי היום למניעת תאונות דרכים – וכידוע גם הוא מתקשה בעבודתו כי זה סוגיה מורכב - אנחנו בעצם לא ננוע קדימה להצלת חיים.

ימימה גולדברג: אני פסיכולוגית הארצית במשרד הבריאות ויושבת ראש הוועדה הבין-משרדית למניעת התאבדות.

ימימה גולדברג: אני רוצה להצטרף לכל הדברים שנאמרו על ידי חברי הוועדה שהם גם נציגי המשרדים השותפים לנו, ורוצה להגיד שתוכניות מניעה או תוכניות אב לאומיות נעשו כבר בארצות-הברית, בקנדה, באוסטרליה, בניו-זילנד ובמרבית מדינות אירופה.

ימימה גולדברג: נעשו תוכניות אב כאשר המדינות לקחו על אחריותן את הנושא הזה - זה נושא שגם נמצא על סדר היום של ארגון הבריאות העולמי - תקצבו תוכניות כאלו בסדרי גודל מאוד מרשימים והוכיחו שאם לוקחים תוכנית לאומית, מתקצבים אותה בצורות רציניות, מצליחים להוריד שיעורי התאבדות.

ימימה גולדברג: בסקוטלנד הורידו למשל ב-20 אחוזים את שיעור ההתאבדות, בארצות הברית הורידו ב-10 אחוזים את שיעור ההתאבדות.

ימימה גולדברג: אפשר להוריד, אבל זה תלוי בגודל התקציב ותלוי מה עושים איתו.

ימימה גולדברג: יש לציין שמדינת ישראל בשנת 2005, שר הבריאות חתם בהלסינקי על אמנה שבה ישראל מתחייבת לעשות כל מאמץ להוריד את שיעורי ההתאבדות, להירתם לנושא הזה ולהצטרף באמת לכל מה שנעשה במרבית מדינות העולם בנושא הזה.

ימימה גולדברג: זאת אמנה שנחתמה בשנת 2005 ואנחנו היום נמצאים בשנת 2007.

ימימה גולדברג: אני חושבת שבהחלט צריכים לדאוג שהכנסת תעזור לנו לתקצב תוכנית אב לאומית כדי שאפשר יהיה להוריד שיעורי אובדנות ואני מדברת על שיעורים מאוד גבוהים.

ימימה גולדברג: אני מדברת על תוכניות שהוכחו בעולם כיעילות.

ימימה גולדברג: הוועדה עשתה אני חושבת את כל העבודה, וכמו שנאמר היא עשתה חריש עמוק, הכינה את האסטרטגיות, ואנחנו בעצם מוכנים לצאת לדרך אבל כדי לצאת לדרך צריכים את התקציב המתאים.

ימימה גולדברג: היום זה זמן שעבודת המטה נעשתה, החזון, המתווה התיאורטי, הכול כבר מוכן, אבל צריכים את התקציב כדי שאפשר יהיה לצאת לדרך ובזה אנחנו מבקשים מהוועדה הנכבדה הזאת שתעזור לנו.

ג'רי לווינסון: גם אני מאוד מברך על קיום דיון ציבורי בנושא הזה.

ג'רי לווינסון: אני חושב שדיון כזה לא יהיה שלם אם לא יוזכרו הממצאים של רבים מהמחקרים שנעשו בעשורים האחרונים לגבי אובדנות בקרב הקהילה ההומו-לסבית, בעיקר בארצות הברית וקנדה אבל גם במקומות נוספים.

ג'רי לווינסון: לצערי אני לא מכיר מחקרים כמותיים שנעשו בישראל, אבל אני לא חושב שיש סיבה להניח שהממצאים יהיו כאן שונים, אלא אולי הם יהיו אף חמורים יותר נוכח הסטיגמות הקשות שקיימות לגבי הקהילה הזאת בקרב רבים מהמיעוטים שמרכיבים את האוכלוסייה הישראלית.

ג'רי לווינסון: הממצאים האלה מדברים על כך שלמעלה מ-30 אחוזים מבני הנוער שמבצעים ניסיונות אובדניים עד גיל 25 ואני מדבר כאן על גברים, אבל המספרים דומים לגבי נשים, אם כי מופחתים במקצת, הם מהקהילה ההומו-לסבית.

ג'רי לווינסון: אני חושב שהנתון הזה צריך להזעיק אותנו ולגרום לנו למחשבה רצינית לגביי הקהילה הזאת באופן ספציפי.

ג'רי לווינסון: רבים המקרים בישראל במעטה של סודיות ושל הסתרה מטבע הדברים, המשפחות ובני הנוער בעצמם לא מדברים על הנושא.

ג'רי לווינסון: יש כאן בעצם סוד כפול, גם הסוד של אוריינטציה מינית וגם הסוד של הכוונה האובדנית.

ג'רי לווינסון: המשטרה, הן הכחולה והן הצבאית, מתייחסות למקרים על פי רוב כמקרים של אהבה נכזבת, ואתה הזכרת את המילה הזאת קודם, בעיקר מתוך ניסיון מבורך להגן על המשפחות מפני סטיגמה נוספת וקושי נוסף, אבל בדרך זו המקרים לא מתגלים לעיניי הציבור, העיתונות לא מתייחסת, והחוקרים לא יודעים על קיום התופעה.

ג'רי לווינסון: מורים, מטפלים, יועצי בתי ספר, מחנכים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, לא מקבלים הכשרה בתחום הזה בכלל בתהליך ההכשרה שלהם במוסדות האקדמיים.

ג'רי לווינסון: אני חושב שלאור כל הדברים האלה, המאמצים למניעה חייבים להיות שונים לגבי הקהילה ההומו-לסבית ובעיקר צריך להתמקד בחינוך, על אף שאני מאוד מסכים עם מה שנאמר כאן על ידי גברת גולדשטיין לגבי המאמצים המאוד מגוונים שיש לרכז במניעה.

ג'רי לווינסון: בחינוך אני מתכוון להכניס את הנושא הזה באופן פתוח לתוכניות ההכשרה של כל המקצועות שהזכרתי, המקצועות הייעוצים והמחנכים.

ג'רי לווינסון: בנוסף לזה, התייחסות מכוונת ופתוחה בבתי ספר לנושא של אוריינטציה וזהות מינית, דבר שקורה רק במיעוט בתי הספר היום.

ג'רי לווינסון: אפשר לעשות זאת אולי בשיתוף פעולה עם ארגונים כמו "הבית הפתוח" וכמו "חושן", הארגון הלאומי של הרצאות של הקהילה ההומו-לסבית, וזאת כדי לפתוח את הנושא ולאפשר ידע והפחתת סטיגמות בקרב בני הנוער שבסופו של דבר מובילים לסיכון הגבוה של הקהילה.

ליאורה ארנון: אני יושבת ראש עמותת סה"ר, סיוע והקשבה ברשת, שבעצם מפעילה קו חם למניעת אובדנות באמצעות רשת האינטרנט.

ליאורה ארנון: אני רוצה להצטרף ולברך על עצם קיום המפגש הזה וגם על כך שעמותות כמו העמותה שאני מייצגת נמצאות כאן ושותפות לדיון החשוב הזה מכיוון שאנחנו ברמה היום-יומית נתקלים באותם המקרים, ואפשר לומר שאנחנו מטפלים במקרי הקצה.

ליאורה ארנון: אותם חבר'ה שמגיעים אלינו לשירות האינטרנט שלנו, הם אלה שכבר מתלבטים בשאלה האם לפגוע בעצמם או לא, או אפילו כאלה שבאים להודיע לנו שהם כבר ביצעו איזשהו אקט אובדני.

ליאורה ארנון: קרה לנו לא מעט פעמים שנאלצנו, באמצעות שיתוף פעולה עם משטרת ישראל ועם משרד הרווחה, לאתר גולשים באינטרנט שהודיעו על גבי רשת האינטרנט על כך שהם בלעו כדורים או עומדים לבצע איזשהו אקט אובדני.

ליאורה ארנון: העניין הזה מחדד גם הוא את הצורך והחיבור שלנו לסיפור של תוכנית אב לאומית מכיוון ששיתוף הפעולה הזה צריך להיות וחייב שיהיה בין הגופים השונים לבין עמותות כמו שלנו שאנחנו נוכל לדעת שבאותם המצבים שאנחנו נתקלים בהם יש לנו אל מי לפנות ויש לנו אל מי להפנות.

ליאורה ארנון: אגב, אחד התסכולים הגדולים של בני הנוער והמבוגרים שמגיעים אל האינטרנט ורוצים לשתף במצוקות שלהם, זה שהם אומרים שהם רוצים טיפול, שהם רוצים עזרה, אבל לא תמיד יודעים לאן לפנות, לא תמיד יודעים אל מי לפנות, ולא תמיד גם יש לאן לפנות.

ליאורה ארנון: אנחנו יכולים לתת עזרה ראשונה, אנחנו יכולים לספק שירות שהוא פרה-מקצועי, אבל אנחנו לא אנשי מקצוע ותפקידנו גם לא להוות תחליף לטיפול מקצועי.

ליאורה ארנון: חשוב שיהיה שיתוף הפעולה.

ליאורה ארנון: הנתון המעניין הוא שבממוצע בישראל מתפרסמים בשבוע שני מכתבי התאבדות, חלקם הם קריאות לעזרה אבל חלקם הם מכתבים אמיתיים שמתבררים בעקבות הגעה של משטרה למקום שאנשים אכן בלעו כמות גדולה של כדורים וחייהם ניצלים ברגע האחרון.

ליאורה ארנון: אגב, היום רשת האינטרנט הופכת יותר ויותר למקום שבו אנשים מרגישים צורך לבטא את מצוקותיהם, מרגישים בנוח, לבני נוער זה הפך להיות כלי התקשורת מספר אחת, זה החליף מה שהיה פעם הטלפון.

ליאורה ארנון: הצורך שלנו לדעת שאנחנו יכולים לחצות את גבולות הווירטואליה ואכן להציל חיים באמצעות הגורמים השונים שאיתם אנחנו עומדים בקשר הולך ומתחדד ככל שעולים הנתונים של השימוש באינטרנט ושל המצוקות שעולות שם.

יוני פולינגר: בוקר טוב, הנושא של האובדנות הוא נושא מאוד חשוב לכולנו.

יוני פולינגר: באופן עקרוני ובדרך כלל האזרח מתקשר למוקד 100 ואומר שהשכן מאיים בהתאבדות.

יוני פולינגר: אם יש ניסיון אובדני, מתקשרים ישר למשטרה.

יוני פולינגר: נעשתה חשיבה מערכתית במשטרה כדי לפתור את הבעיה הזאת והשאלה למי פונים, ואיך מערבים את משרד הבריאות בזמן אמת יחד עם גורמים נוספים.

יוני פולינגר: אנחנו נרתמנו באופן ייחודי באמצעות יחידת יח"א, יחידת הונאה ארצית, שם קיים מפלג עבירות מחשב שיזם מהלך עם שתי עמותות, גם סה"ר וגם אשנב, ונכון להיום הגענו למצב שכאשר אנחנו יודעים על חשש להתאבדות, חשש לניסיון התאבדות של אזרח בגיר או של קטין, לצורך כך הוכשרו שוטרים מיוחדים במוקד הארצי, מספר הטלפון הוא 5428888, וזה מפורסם בכלי התקשורת וביום האינטרנט הלאומי זה יפורסם באופן הרבה יותר רציני גם בתוך בתי הספר באמצעות 1,200 שוטרים שייתנו הרצאות בבתי הספר וישאירו שם עלון להורים כדי שידעו למי לפנות בשעת הצורך.

יוני פולינגר: ברמה העקרונית יש לנו הרבה מאוד מקרים.

יוני פולינגר: בשנה שעברה היו 42 מקרים של הצלה בזמן אמת, כאשר אותו מוקד משטרתי מדווח לניידת סיור במקום אחרי שהעמותה מתחברת ומודיעה או שאזרח מתחבר ומודיע.

יוני פולינגר: המוקד המשטרתי מודיע לניידת הסיור אחרי שאותר המקום ממנו הופעלה האזעקה או הופעלה הבקשה לסיוע.

יוני פולינגר: ניידת הסיור יוצאת למקום, לבית, דופקת בדלת וצריכה לבשר להורים או לבעל הבית שבבית כרגע נמצא מישהו בחדר המוסתר שאנחנו יודעים שבלע שלושים או עשרים כדורים ומבקשים להגיע אליו במהירות כאשר אמבולנס כבר נמצא בחוץ כדי לחלץ אותו.

יוני פולינגר: זה לא פשוט.

יוני פולינגר: מספר שוטרים הוכשרו לנושא ומי שנכנס ועושה את זה מבחינתנו זה צוות משא ומתן שלנו מומחה לנושא.

יוני פולינגר: המשטרה נרתמה מהיבטים רבים הן על ידי ניידות סיור, הן על ידי צוות משא ומתן והן על ידי מוקד מיוחד לנושא הזה.

יוני פולינגר: אין ספק שזה לא תפקידנו לעשות את זה, אבל אין ספק שאנחנו חלק מתוך כל המערך הזה כאשר משרד הבריאות כמובן עוקב מקרוב אחרי כל העניין הזה.

יוני פולינגר: כאן צוין שצריכה להיות תוכנית לאומית מסודרת, כאשר לדעתי משרד הבריאות צריך לקחת את הנתח העיקרי.

יוני פולינגר: מדובר באנשים שיש להם בעיה נפשית, צריך לעזור להם, צריך לסייע, המשטרה אכן באה ומסייעת.

יוני פולינגר: אנחנו פשוט נכנסנו לפרצה שאף אחד לא יכול היה להיכנס אליה ועשינו זאת בגלל היכולות שלנו.

יוני פולינגר: אין ספק שאנחנו זקוקים לתוכנית לאומית מסודרת כאשר כל אחד לוקח את הנתח שלו.

אסנת גוברין: אני מקופת-חולים מכבי, מחלקת בריאות הנפש.

אסנת גוברין: כמו שמצוין בסיכום הוועדה שלכם, אנחנו עושים הרבה פעילויות כבר כמעט שנתיים שכוללים רופאים ראשוניים, בעיקר רופאי משפחה, וזאת כדי להגביר את המודעות גם לנושא של תחלואה נפשית בכלל, דיכאון בפרט וגם בנושא של האובדנות.

אסנת גוברין: ההכשרה הזאת היא הכשרה מאוד מאוד ארוכה ואני חושבת שצריכה לצאת איזושהי קריאה שבתהליך הסוציאליזציה גם של רופאים, גם של אחיות, גם של שומרי הסף, גם של אנשי חינוך, כל הנושא של רגישות למצוקה נפשית ואיזה שהם עקרונות מנחים כולל הכשרה ומיומנויות - כל אלה צריכים להיות חלק, כי התקופה הכי טובה לעשות שינוי עמדות היא כאשר נמצאים בבית הספר לרפואה, כאשר זה חלק מתוכנית הלימודים וההתמחות.

אסנת גוברין: זה שלב שהוא הרבה יותר עם פוטנציאל לשינוי, להפנמה וללמידה של החלק הזה.

אסנת גוברין: עדיין צריכה להיעשות הרבה עבודה לגבי הרופאים שקיימים והיא אכן נעשית, אבל אני חושבת שצריך לנצל איזשהו חלון הזדמנויות שהוא בתקופת הלימודים ובתקופת ההכשרה.

יפעת כהן: רציתי להוסיף קבוצות סיכון שאין להם מייצגים פה ושנראה לי שהן מאוד חשובות בקרב קבוצות הסיכון לאובדנות והן חשובות בגלל שתוכניות המניעה לא יהיו רק לאובדנות, אם תהיה רשות כזאת, אלא המניעה תהיה בעצם לעוד הרבה תחלואות ציבוריות כמו למשל מכורים לסמים ואלכוהול כאשר זה אחד מגורמי הסיכון העיקריים להתנהגות אובדנית.

יפעת כהן: כמו למשל נפגעי תקיפה מינית ותקיפה פיזית, נשים מוכות, אסירים אחרי שהם יוצאים מבתי הספר, גם בני נוער שיוצאים ממעונות, שעוזבים פנימיות סגורים.

יפעת כהן: אלה אנשים שנמצאים בסיכון מוגבר.

יפעת כהן: כלומ,ר הטיפול במגזרים האלה הוא ימנע אובדנות וזה חלק מהתוכנית.

משה שרוני: זה טיפול שונה.

יפעת כהן: זה טיפול שונה.

יפעת כהן: אנחנו למשל מדברים על תוכניות מניעה בבתי הספר.

יפעת כהן: אנחנו לא מדברים רק על טיפול כשהם כבר הגיעו לשלב בו הם רוצים להתאבד, שזאת מניעה שלישונית.

יפעת כהן: זה חשוב מאוד, ולצורך כך צריך להכשיר רופאים, להכשיר גם פסיכיאטרים, גם פסיכולוגים, גם אנשי המקצוע עצמם צריכים להיות מוכשרים בדרכים הספציפיות, גם הקולגות שלי צריכים להיות מוכשרים בדרכים הספציפיות לטיפול באנשים אובדניים, וזה לא דבר פשוט בכלל.

יפעת כהן: אנחנו מדברים בתוכנית אב על מניעה ראשונית, על מניעה בבתי הספר היסודיים, אנחנו מדברים על מניעה שתביא לירידה גם בשיעור השימוש בסמים ובאלכוהול.

משה שרוני: צריכה להיות רפואה מונעת.

יפעת כהן: זה מה שצריך להיות ועל המניעה הזאת אנחנו מדברים ולא רק על המניעה השלישונית.

יפעת כהן: לכן אנחנו מדברים פה על תוכנית עם חשיבות לאומית שלא מגיעה מספיק לציבור בגלל שאי אפשר לדבר על זה ולפעמים פוחדים לדבר על זה.

יפעת כהן: אנחנו כל יום מדברים בזעזוע על נפגעי תאונות דרכים, על מוות מתאונות דרכים, ובצדק, אבל לא מדווח בדף הראשון של העיתון על מוות של אנשים בתאונות דרכים, לא מדווח על מוות בהתאבדות למרות שזה קורה לא פחות.

יפעת כהן: צריכים להבין ש-10 אחוזים מהאנשים בעולם מנסים להתאבד במהלך החיים שלהם.

יפעת כהן: ואנחנו מדברים על כל שנה 4,000 אנשים שמגיעים לחדרי מיון עם ניסיונות התאבדות, מגיעים לחדרי מיון ונרשמים כניסיונות התאבדות, אבל מצד שני אנחנו מדברים כנראה על 25 אלף אנשים שלא נרשמים כניסיונות התאבדות.

יפעת כהן: כלומר, המספרים עצומים.

יפעת כהן: זאת לא בעיה קטנה אלא זאת באמת בעיה בסדר גודל עצום.

משה שרוני: תודה רבה.

משה שרוני: אני רוצה לסכם את הישיבה.

משה שרוני: נושא ההתאבדות הוא דבר רציני מאוד, הוא מהווה מכה קשה מאוד בכלל לחברה ואני חושב שצריכים לעשות הכול כדי למנוע זאת.

משה שרוני: יכול להיות שצריך מכיתה א' או מהגן לתת הסברים ולהרצות בנושא טיפול מונע, ואני קורא לזה רפואה מונעת.

משה שרוני: לסיכום אני רוצה להודות לכולכם שבאתם ביום כזה סגרירי, לא יכולנו להזמין שלג בשבילכם כדי שיהיה כאן יותר שמח.

משה שרוני: ועדת העבודה, הרווחה והבריאות רושמת בדאגה את הנתונים המעידים כי ההתאבדות היא סיבת המוות השנייה בארץ אצל צעירים אחרי תאונות דרכים.

משה שרוני: הוועדה משבחת את עבודתה של הוועדה הבין-משרדית שהוקמה בנושא ומאמצת את קריאתה להקמת תוכנית אב לאומית למאבק בהתאבדות.

משה שרוני: הוועדה מברכת את שר הבריאות על החלטתו להקים יחידה מיוחדת למניעת התאבדות וקוראת למשרד החינוך, הרווחה, התעשייה, הקליטה, ביטחון פנים והאוצר, להקצות את המשאבים הנדרשים ליישום המלצת הוועדה הבין-משרדית, בכל הנוגע להגברת המודעות לנושא, לאיתור גורמי סיכון להתאבדות ומניעה, להקמת מאגר מידע ממוחשב, להכשרת רופאים, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים חינוכיים, יועצים בבתי ספר מורים ועוד.

משה שרוני: הוועדה קוראת למשרד הבריאות להקים קו חם לצעירים ומשפחותיהם למענה על שאלות לתמיכה נפשית ולמניעת אובדנות.

משה שרוני: הוועדה תקיים ישיבה נוספת תוך מספר חודשים לקבלת דיווח מן המשרדים השונים על יישום המלצותיה.

משה שרוני: אני מודה לכולכם, תודה רבה.