ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 146, 2007-02-14 10:00

מיכאל מלכיאור: שלום וברכה.

מיכאל מלכיאור: קודם כל, ברוכים הבאים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נמצאים בספרייה – זה דבר מאד ייחודי, ואנחנו מודים לאנשי הספרייה של הכנסת, שנתנו לנו אישור לקיים את הישיבה במקום החשוב הזה.

מיכאל מלכיאור: פעם אחת קיימתי ישיבה במקום הזה, וזה דבר מיוחד.

מיכאל מלכיאור: אני חשבתי שזה המקום הנכון לקיים את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: גם כדי שתראו שאין העדפה של הכנסת – גם מצבה של הספרייה של הכנסת דורש שיפור ניכר – יש כאלה שחושבים שאולי אנחנו לוקחים את כל הכסף שהיה צריך להיות לספריות הציבוריות ולספריה הלאומית, לכנסת.

מיכאל מלכיאור: אז להראות לכם שזה לא כך.

מיכאל מלכיאור: זוהי ישיבה פורמלית, אבל לא במתכונת הרגילה, של ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

מיכאל מלכיאור: לכן, אני רק רוצה להגיד לכם: אנחנו בזמן מאד מוגבל, מאד רוצים להגיע לכמה מסקנות, ובאמת לברך את כל מי שהגיע, גם הסופרים החשובים, גם הספרנים וכל שאר האנשים המכובדים שהגיעו מרחבי הארץ, ממגזרים שונים, לפה.

מיכאל מלכיאור: אני אגיד רק עוד משפט, כי אחר כך אני אדבר במליאה על החוק שגם לשמו באתם, שיש לי את הזכות, בעקבות הפנייה הנרגשת של הסופרים והספרנים, להגיש.

מיכאל מלכיאור: אני עוד מקווה – היינו במשא ומתן כל הלילה – שזה יעבור היום.

מיכאל מלכיאור: הצלחתי להפתעתי להעביר את זה בוועדת השרים לחקיקה פה אחד, אבל אתמול הגיע כרגיל האוצר ושם וטו כדי למסמס את זה.

מיכאל מלכיאור: הרי אין להם רוב, כי יש גם הסכמה של ראש הממשלה, שר המשפטים ועוד הרבה שרים חשובים.

מיכאל מלכיאור: ראש הממשלה מכהן גם כשר התרבות כרגע.

מיכאל מלכיאור: אגב, משום מה – אני אומר את זה, על אף שאני לא אוהב להיות ציני בישיבות הללו.

מיכאל מלכיאור: אבל משום מה – רואים כמה כל השרים נאבקים להיות שר התרבות בישראל.

מיכאל מלכיאור: מעניין כמה שזה רצוי, כמעט רצוי כמו להיות שר רווחה.

מיכאל מלכיאור: ויש מדינות, מתוקנות דווקא – שמותר לנו לפעמים ללמוד מהן.

מיכאל מלכיאור: הרי חלק מהרעיון שהתפזרנו בין האומות, היה כדי לקחת את הניצוצות, הדברים הטובים, וללמוד מהן – אז התפזרנו בין הערים, בין המדינות, ומותר לראות מדינות שבהן שר התרבות ,גם בלי מדע וספורט, זה תפקיד מאד חשוב ונחשק.

מיכאל מלכיאור: אולי זה יהיה פעם כך גם במדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: לכן אני אומר רק בקיצור נמרץ: המוסלמים קוראים לנו עם הספר.

מיכאל מלכיאור: לא כולם יודעים שזו המצאה של המוסלמים, אבל זה אכן כך, ומבטא גם משהו בסיסי ביחסים שלנו עם המוסלמים.

מיכאל מלכיאור: אם נהיה בלי ספר, גם לא נהיה עם.

מיכאל מלכיאור: הנושא של הספריות, הפירוק מהנכסים התרבותיים המרכזיים של העם שלנו – ואני כורך, כמובן, בעם שלנו, גם את המוסלמים והנוצרים וכל שאר העדות החיות יחד אתנו במדינת ישראל – הפירוק מנכסים תרבותיים זה פירוק מהיות מדינה.

מיכאל מלכיאור: אף אחד לא ישאל שאלות אם צריך לשלוח עשרות אלפי פגזים.

מיכאל מלכיאור: אף אחד לא יעשה חשבון בדיוק כמה עולה כל פגז ופגז, ואיפה בדיוק הפגז נופל.

מיכאל מלכיאור: לא עושים חשבון כשזה מגיע לחוסן הביטחוני של מדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: החוסן התרבותי זה חוסן לא פחות חשוב.

מיכאל מלכיאור: והספריות הן לא רק סמל, אלא גם פרקטיקה של ילדי ישראל ומבוגרי ישראל, שיוכלו להיות חלק מבניית עתיד שיש בו תוכן, משמעות ותרבות.

מיכאל מלכיאור: לכן הצעתי את הישיבה הזאת ואת החוק הזה – וזו רק ההתחלה – כדי שנחזק את הספריות.

מיכאל מלכיאור: ספרייה היום זה לא רק ספרים זה מכלול.

מיכאל מלכיאור: אנחנו כפר גלובלי מבחינת נכסי תרבות.

מיכאל מלכיאור: אפשר להגיע בתוך הספריות לכל מקום.

מיכאל מלכיאור: כל מי שמדבר על צמצום פערים ועל עתיד ערכי, ובו זמנית מאפשר לספריות להיות יותר עניות, יותר עלובות, לא לקנות ספרים חדשים ולדרוש הרבה כסף מאנשים, בניגוד לתפיסת העולם של הורים שרוצים להביא ילדים שלהם לספריה, כל מי שמוכן להתפרק מהנכסים התרבותיים של הספריות הציבוריות במדינת ישראל, מחסל את החוסן התרבותי ואת הזהות של קיומנו כעם ומדינה.

מיכאל מלכיאור: עד כאן דבריי.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש, מפני שאנחנו חייבים, על פי חוקי ותקנות הכנסת, לסיים ב-11:00 - אני מאד מצטער שזה, כך, אבל זה כך - ורצינו לקיים את הישיבה הזאת, גם כדי לקיים את האמירה וגם כיוון שזה נותן לנו שיעורי בית, אחר כך, לחברי הכנסת, לעבוד, אני נותן מיד את זכות הדיבור לכמה מהאורחים החשובים.

מיכאל מלכיאור: איל מגד.

מיכאל מלכיאור: תגיד לנו בלי הקדמות.

מיכאל מלכיאור: אתה יודע יותר טוב ממני מה להגיד.

איל מגד: ברור לי שהספרות וקריאת הספרים ימשכו גם בלי הדחיפה הזאת שאנחנו כל כך צריכים אותה.

איל מגד: רק קודם הזכירה לי פה אחת הספרניות, מורקי מרעננה, שהיינו משחקים יחד בילדותנו בין הספריות – היו שם כמה ספריות, לא רק אחת.

איל מגד: ואני מניח שאז, בימים ההם, לא היו תקציבי עתק לספריות האלה, ומה שבעצם החזיק – או בלשון הימים האלה: תחזק - את הספריות האלה, זו אהבת הספר.

איל מגד: 4אהבת הספר לא תמוש מאתנו אם לא יהיו כספים.

איל מגד: שיידעו פה האנשים הנכבדים אשר על התקציבים, שברור שלא זה מה שיחזיק את הספרות, לא העברית, לא הכללית, לא את הספרים וכולי.

איל מגד: עם זאת, למה אנחנו בכל זאת נמצאים כאן?

איל מגד: אנחנו נמצאים כאן כדי להדגיש, אולי, למי שלא זוכר את זה, מהי חשיבות קריאת הספרים.

איל מגד: מהי החשיבות של זה.

איל מגד: כי הרי ברור שאנחנו מכירים כל היבט של חשיבות של דברים מאד ממשיים שעוסקים בהם כל הזמן, כן?

איל מגד: של כבישים, של בטיחות בעבודה ושל כל מיני דברים כאלה, שמקציבים להם תקציבים.

איל מגד: אבל קריאה - מה יש לתקצב קריאה?

איל מגד: זו שאלה שאולי כדאי מדי פעם לרענן קצת את הזיכרון שלנו או את התודעה שלנו לגביה.

איל מגד: לגבי חשיבות הקריאה.

איל מגד: עכשיו, ברור לי שהפורום הזה פה, שרובו ספרנים וחברי כנסת נכבדים שנמצאים בוועדת החינוך, ואני מניח שהספר אינו זר להם מעצם היותם פה - הייתי רק מציג קצת את הזווית הזו שהספר, שהוא כאילו נחשב לייצור פרה-היסטורי – אבל הנה, בשיחה שהיתה לנו קודם פה על הספריות העתיקות האלה של רעננה, הבענו שוב ושוב את הפליאה הזו, שאנשים עדיין באים להחליף ספרים, ואנשים עדיין קוראים ספרים.

איל מגד: ויש בפירוש אנשים שאין להם תקציב לקנות ספרים באופן פרטי.

איל מגד: יכול להיות שרובנו פה – אני לא יודע – הולכים וקונים את הספר שלנו, וקוראים, ושמים אותו ליד המיטה והוא שוכב, וטרם הספיקותי או לא הספיקותי – אבל יש המון אנשים שהולכים לספריות.

איל מגד: אני רואה את זה כשאני מוזמן לספריות בתור סופר.

איל מגד: אני רואה המון אנשים שמצטופפים סביב הספרייה.

איל מגד: בשנה שעברה הנחיתי סדנת כתיבה בספריית מעלה אדומים.

איל מגד: היו שם המון אנשים, היתה תנועה, היה אקשן.

איל מגד: להפתעתי.

איל מגד: להפתעתי, כי חשבתי שכולם יושבים מול הטלוויזיה.

איל מגד: אבל העניין הוא שאם לא נעודד את הדבר הזה, אם הספריות יקמלו ואם לא יהיו ספרים חדשים שלספריות יהיה תקציב לקנות, ואנשים ירגישו שהם לא מעודכנים מצד אחד, ומצד שני אין להם כסף לקנות את הספר החדש הזה – אז הם יוותרו עליו.

איל מגד: הם יוותרו עליו ויישבו מול הטלוויזיה שלהם, והבעיה עם הטלוויזיה ועם כל התקשורת הזאת, היא שזה הולך ומדלל את השפה העברית.

קריאה: את הרוח.

איל מגד: את הרוח ודאי.

איל מגד: אבל הדבר הראשון שאנחנו יכולים לראות, התופעה הראשונה, זו דלות השפה.

איל מגד: כמה השפה היום דלה בהשוואה לשפה שהיתה בזמננו.

איל מגד: עכשיו, עוד פעם: ההתרפקות הזאת על העבר היא – אני לא רוצה אותה.

איל מגד: זה לא העניין.

איל מגד: יש גם הרבה מעלות לעידן הזה, לעידן שלנו.

איל מגד: אבל העניין הזה של דלות השפה אי אפשר להתעלם ממנו.

איל מגד: וזה נובע מכך שהעורק הראשי של השפה – וזה הספרים – סתום.

איל מגד: סתום בפני אנשים ששואבים את העולם – לא רק הרוחני, אלא את העולם המילולי שלהם, מהמדיומים האלה.

איל מגד: הוא כבר עם שני כובעים, ישראל - - -

ישראל סגל: הוא כבר קירח לגמרי.

ישראל סגל: עלה קירח.

אייל מגד: אז אני אומר: המעיין הזה, שנשאבים ממנו המילים, מחייה את השפה.

אייל מגד: והשפה העברית היא – תסלחו לי, באמת, אם אני נשמע פה כמו - - -

זבולון אורלב: כמו מהספרים.

איל מגד: כן.

איל מגד: אבל באמת, השפה העברית היא הדבר שעדיין נשאר לנו להתפאר בו בתקומת ישראל במדינה הזאת.

איל מגד: מה עוד נשאר לנו להתפאר בו?

איל מגד: בכל כך הרבה דברים אנחנו רק מתביישים, אבל בשפה העברית – לכל מקום שאני בא אליו בחוץ לארץ, עדיין מזכירים לי את זה.

איל מגד: אומרים לי: איזה פלא זה שאתם התחלתם להחיות שפה.

איל מגד: אני, יש לי יש גם תיק או כובע אירי.

איל מגד: חשבתי פעם: למה לא משלמים לי משכורת על שאני מין שגריר באירלנד.

איל מגד: אבל כבר מזמן ירדתי מזה.

איל מגד: על כל פנים, אני זוכר את הדבר הזה, שבאירלנד, במסעות שלי לשם ובהתארחויות שלי שם, הם השתוממו נוכח הפריחה הזאת, נוכח הפלא הזה שהצלחנו להפריח שפה מתה.

איל מגד: והם לא הצליחו.

איל מגד: הם לא הצליחו.

איל מגד: ולכן, כל האירים יושבים באמריקה ולא באירלנד.

איל מגד: אז שנבין שאנחנו יושבים פה בזכות השפה הזאת, והשפה הזאת הולכת ומידלדלת.

איל מגד: אני לא יודע כמה דוגמאות שליליות אפשר לתת לזה שהמילים מתחילות להתמעט מהשפה בצורה כל כך קיצונית.

איל מגד: אנשים משתמשים בכל כך מעט מילים בגלל שהם ניזונים מכלי התקשורת המיידיים האלה, מהאינסטנט הזה, מהמסרים האלה שהם מין שטיפת מוח כזאת, שבנויה על שפה דלה וטלגרפית.

איל מגד: ורק הספר.

איל מגד: אין לנו שום מכשיר אחר – באמת שום מכשיר – חוץ מהספר, כדי להחיות את השפה הזאת ולהזין אותה.

איל מגד: ולתת לילדים – אתם לא יודעים כמה שקשה לנו, שני הורים סופרים בבית, להביא את הילד שלנו, הנחמד, המתוק והתרבותי הזה, לקרוא ספר.

איל מגד: לקרוא ספר.

איל מגד: כי הפיתוי של הטלוויזיה ושל המחשב הוא כל כך גדול, וכולנו מכירים את הדבר הזה.

איל מגד: בגלל זה חשוב שכמה שיותר כסף ילך לספריות.

איל מגד: נקודה.

מיכאל מלכיאור: כמי שלפעמים נמצא בשטיפת המוח האלקטרונית – כפי שהגדיר איל מגד - אבל גם כמי שכותב ספרים מעניינים, ישראל סגל.

ישראל סגל: תודה.

ישראל סגל: אני לא בא לכאן כאדם שכותב ספרים.

ישראל סגל: אני בא לכאן כדי לתת עדות אישית, שאלמלא הספריות הציבוריות, לא הייתי כותב ספרים ולא הייתי כאן בכלל, אלא הייתי נשאר בישיבת פונוביץ', איפה שגדלתי, ובעולם החרדי.

ישראל סגל: אני רוצה להגיד עוד משהו, שלמרות שאני באמת לא מכיר משהו יותר גדול מאשר השפה העברית, יש כאן גם את השפה הערבית, שהיא שפה של בני תרבות שצריך לכבד אותה באותה מידה, וכשאני אומר את הדברים על השפה העברית, זה משום שההיכרות שלי היא עם השפה העברית ולא, לצערי הרב, עם השפה הערבית.

ישראל סגל: אצל הילדים שלי זה כבר השתנה, לשמחתי.

ישראל סגל: המרד הראשון של המשפחה שלי, שחיה בשכונת מאה שערים, היה המרד של אמי, זכרונה לברכה, וזה היה מרד השפה העברית.

ישראל סגל: היא ישבה בתוככי קהילת מאה שערים, החרדים האנטי-ציוניים, שראו בעצם חילון וחידוש השפה העברית, מעשה של חילול הקודש, רדפו את אליעזר בן יהודה, שגר בשכונת החבשים, מרחו את הבית שלו בצואה, היו משליכים שם פגרים של בעלי חיים, חתולים, משום שהוא העז לקחת את שפת הקודש ולהפוך אותה לשפה חיה.

ישראל סגל: אמי, שהיתה מחליפה את הבגדים שלה בבית השימוש שהיה בחצר הבית, מאחורי הניאגרה, כדי ללבוש בגדים קצת יותר מודרניים, היתה חומקת משכונת מאה שערים לספריית בני ברית ברחוב שטראוס בירושלים, שם היא רכשה את השפה העברית – היתה לה שפה נפלאה – ושם היא העניקה לי ולשאר ילדיה את האהבה העמוקה שאנחנו רוחשים לשפה העברית.

ישראל סגל: אם לא היתה ספריה, זה לא היה קורה.

ישראל סגל: אני, שגדלתי והתחנכתי בישיבת פונוביץ', בין השאר, גם אני גדלתי בעצם על כך שהשפה העברית הטהורה, חייבת להיות טהורה.

ישראל סגל: בעצם אנחנו, לצורכי היום יום, דיברנו בשפת היידיש.

ישראל סגל: אני רוצה לספר לכם אירוע אחד מחיי, ודרכו, עד כמה העניין של הספרייה הציבורית שינה את החיים שלי.

ישראל סגל: למדתי בישיבת פונוביץ' – אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל זה אולם בגודל של פי עשר מספריית הכנסת היום – בזמני היו מאות תלמידים, היום זה אלפי תלמידים, שיושבים ולומדים בצמדים, מה שנקרא חברותות – זו ההמצאה הראשונה שאני מכיר, של סיעור המוחות, ה – brain storming, בגלגול הקודם שלו, שאחר כך הביא בעקבותיו את השיטות, ואני יודע שהיו אפילו פרופסורים שעשו מחקרים על היישום הזה.

ישראל סגל: ויושבים ולומדים.

ישראל סגל: ויום אחד, ראש הישיבה – שהכרתם אותו אחר כך בשמו, הרב שך, שהיה מורי ורבי המובהק, קרא לי אליו, עמד בצד ליד מעמד ואמר לי: תשמע, היום באו וספרו לי משהו בשמו של אחד מחכמי הגויים – אני מצטט את דבריו – שאומר שאדם בא מהקוף.

ישראל סגל: זה, דר פרויד, אומר שהאדם בא מהקוף.

ישראל סגל: וראש הישיבה הנערץ שלי, ככה, החליק על זקנו ואמר: אני יודע, אולי הנשמה של הגוי הזה באמת באה מהקוף.

ישראל סגל: אבל אנחנו, יהודים, ניצוץ מהכל יכול, מהבריאה, אנחנו בוודאי צלם אלוהים.

ישראל סגל: האמת היא שבאוזניו של אותו בחור ישיבה קוני למל שהייתי, זה נשמע כל כך מופרך, הקביעה שהאדם בא מהקוף, שזה, כמו תמיד, עורר את הסקרנות שלי.

ישראל סגל: ואז, בחופשה הראשונה, שבלשוני אז נקרא: בין הזמנים, משום שזמן זה סימסטר של לימודים – חמקתי לספריית הפועלים ברחוב שטראוס, בבניין ההסתדרות, בקומה השנייה – לא רחוק, מרחק הליכה של שלוש דקות מספריית בני ברית שנמצאת בעבר השני של הכביש.

ישראל סגל: ניגשתי לספרנית, שבשעתו תיארתי אותה – וקיבלתי על זה הרבה ביקורת – כגרומה ורזה, ובאיזה כנס ספרניות אמרה לי איזו פרופסורית שמנהלת את כל הפרויקט: תסתכל על כל הספרניות שלנו, תראה לי אחת גרומה.

ישראל סגל: אז אני מתנצל על זה.

ישראל סגל: ניגשתי לספרנית, ושאלתי אותה האם אני יכול לקבל את הספר של דר פרויד, שאומר שהאדם בא מהקוף.

ישראל סגל: והספרנית הסתכלה עלי, וקצת גיחכה, ואמרה לי: אתה לא מתכוון דר פרויד, אתה מתכוון דארווין.

ישראל סגל: ואני זוכר אפילו את הניגון של בחור הישיבה שאומר לה: דר פרויד, דארווין, מה זה משנה?

ישראל סגל: אני רוצה את המסכת של מי שכתב על זה שהאדם בא מהקוף.

ישראל סגל: והספרנית, עם קצת גיחוך על השפתיים, נעלמה, הלכה ושלפה את הספר "מוצא המינים", בהוצאת ביאליק, והביאה לי אותו.

ישראל סגל: אני לא בטוח שכאן יש את זה, בספריה הזאת, אבל בספריה שם זה היה.

ישראל סגל: אני פתחתי את הספר, וקודם כל – ואתם מוזמנים לבדוק את זה – התמונה של דארווין בעמוד הראשון נראתה לי אז בדיוק, שתי טיפות מים, כמו בעל התניא, הרבי מחב"ד.

ישראל סגל: עם זקן גדול ועיניים מאירות ושופעות חום.

ישראל סגל: והתחלתי לקרוא את הספר מוצא המינים, ואז ראיתי: ריבונו של עולם, זאת מסכת – מסכת.

ישראל סגל: יש כאן מחקר אמפירי, יש יומן תצפיות, יש ניתוח הממצאים.

ישראל סגל: אי אפשר לבוא עם איזושהי בדיחה, ולהגיד: הנשמה שלי היא יהודית והנשמה שלו, של הגוי, לא, ולפתור את העניין הראשוני הזה.

ישראל סגל: וכך הוטל בי ספק, אחד מהראשונים, כדי לבוא ולהגיד: אתה צריך לבדוק את הדברים.

ישראל סגל: וכך עשיתי.

ישראל סגל: והספרנית – שלא היתה, כנראה, גרומה, רק נשארה בדמיוני כגרומה – כל כך היה לה מעניין שנפל לה קורבן כזה, שרואים עליו מכל עבר שהוא לא משלנו, והתחילה לתת לי לקרוא ספרים חיצוניים או ספרים אסורים.

ישראל סגל: כך רכשתי את הידע שלי בעזרת הספריות הציבוריות.

ישראל סגל: איל, ידידי וחברי הקרוב, היטיב לדבר ממני על היופי של השפה, על הצורך החיוני הזה במילים, על ההפריה של הספריות, ולכן אני לא רוצה להרחיב.

ישראל סגל: כל מה שאני אומר – ואני שומע את הטענות שאפשר להוריד מהאינטרנט.

ישראל סגל: עוד פעם רוצים להפלות בין אדם לאדם.

ישראל סגל: רוב האנשים בישראל אינם מחוברים לאינטרנט.

ישראל סגל: שאלתי אתמול את רעייתי, שעובדת במחשבים, כמה עולה הדיו במדפסת, אם רוצים להוריד ספר.

ישראל סגל: אז היא אמרה לי שלפחות צריכים פעמיים את המנה, שזה 300 שקל לספר אחד.

ישראל סגל: אז תראו לי מישהו שאין לו כסף לקנות בחנות את הספר במבצעים, לצערי הרב, של 19.90 שקל, והוא יוציא 300 שקל כדי להוריד את זה מהאינטרנט.

ישראל סגל: זאת אומרת: יש פה מעשה שמפלה בבירור בין השכבות, ולצערי גם בין הקהילות, משום שאצל האזרחים שלנו, הערבים, הפלסטינים, תושבי ישראל, בוודאי שהעניין הכלכלי הוא הרבה יותר משמעותי, ואני לא רואה דבר שאנחנו צריכים ללכת אליו ביחד יותר, מאשר השפות.

ישראל סגל: אני סיימתי.

מיכאל מלכיאור: כדי שנסיים בשיא, אני מאד מודה לך.

מיכאל מלכיאור: בגלל שיש פה העדפה של הכנסת – כי זה הטבע של הבית, לא בגלל יתרונות – אני נותן דקה לחבר הכנסת אבו וילן שצריך ללכת להצבעה, ואחר כך נשמע גם את נעמי רגן ואת חברת הכנסת סולודקין.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

אבשלום וילן: תודה, אדוני היושב ראש.

אבשלום וילן: אני מודה שבאתי לדיון הזה במיוחד, כי אני חושב שנושא הספריות הציבוריות הוא נייר לקמוס של החברה הישראלית וגם של ממשלת ישראל.

אבשלום וילן: נכון שסיפרו לנו סיפורים על האינטרנט והכל – בסופו של דבר אין תחליף למילה הכתובה, אין תחליף לספר.

אבשלום וילן: תיאר את זה אייל, תיאר את זה ישראל.

אבשלום וילן: אני בגיל חמש למדתי לקרוא מעיתונים, ובגיל שש עברתי לספרים.

אבשלום וילן: ואת הספרייה הציבורית אצלנו בקיבוץ חיסלתי בערך בגיל עשר.

אבשלום וילן: וכל אחד שיבדוק את עצמו ואת חבריו ויבין, שה-הא"ב לפתיחות האנושית האינטלקטואלית, הרגשית, וכל דבר, הוא בעצם הספר.

אבשלום וילן: לכן, שאלתי פה עכשיו את היושב ראש, אם החוק עולה היום.

אבשלום וילן: מדובר פה, במונחים לאומיים, על כסף קטן.

אבשלום וילן: ואני חושב שאסור להיכנע לאוצר.

אבשלום וילן: ואדוני היושב ראש, תעלה את זה היום או בעוד שבוע.

אבשלום וילן: צריך לייצר קואליציה מקיר אל קיר.

אבשלום וילן: זו אמירה ערכית שמחברת בין כל חברי הבית הזה.

אבשלום וילן: והגיע הזמן, וישנם דברים שאנחנו, כנסת ישראל, עם כל הכבוד לאוצר – ויש כבוד - נגיד: אלה העדיפויות של אנשים נורמליים, בני תרבות, ונאבק על זה.

אבשלום וילן: אז אני מחזק את ידיך, ואני מצטער, יש לי הצבעה בוועדת הכלכלה עכשיו.

מיכאל מלכיאור: בסדר.

מיכאל מלכיאור: בבקשה, חברת הכנסת סולודקין.

מרינה סולודקין: תודה רבה.

מרינה סולודקין: קודם כל, יש לי הכבוד להשתתף בישיבה היום.

מרינה סולודקין: אני אגיד לכם: הרעיון להפריט את הספריות הציבוריות – אני חושבת שאנחנו צריכים להיות בנושא הזה במרד.

מרינה סולודקין: כי זה סוף התרבות במדינה שלו.

מרינה סולודקין: אני אגיד לכם, שאני בתהליך אחר.

מרינה סולודקין: בכל הוסטל ובכל מקבץ דיור בונים ספריות לעולים מבוגרים, ואנחנו תורמים כסף לספרים לספריות האלה, כי הדור המבוגר לא יכול לחיות בלי ספרים.

מרינה סולודקין: אין להם יכולת להתחיל לקרוא בעברית, כי אלה אנשים בני שישים פלוס.

מרינה סולודקין: מה שאני אומרת: אנחנו מדינה רב תרבותית, וכמו שלא נתנו לעבור להחלטה לסגור טיפות חלב בארץ, אנחנו צריכים לא לתת להפריט את הספריות.

מרינה סולודקין: לי, זו בושה שאין שר תרבות ואין שר רווחה.

מרינה סולודקין: בשבילי, אלה המשרדים הכי מכובדים שיש בארץ.

מרינה סולודקין: קרה כאן משהו.

מרינה סולודקין: אני לא מנתחת מה קרה כאן, אבל כנראה חברה בריאה, מתפתחת, הנציגים שלה, חסר להם אולי איזו רוח כדי להתנגד.

מרינה סולודקין: לפעמים אני קוראת עיתונות מרוסיה, משם.

מרינה סולודקין: בראש המאבק עבור הספריות הציבוריות – סולז'ניצין.

מרינה סולודקין: אתם מבינים?

מרינה סולודקין: השם הזה.

מרינה סולודקין: זה הנביא שלהם, שלא נותן לסגור, וכל הזמן דואג.

מרינה סולודקין: אז אני מוכנה להצטרף לכל אחד מהענקים במאבק הזה.

מרינה סולודקין: תודה רבה לכם.

מרינה סולודקין: יש לי הצבעות, סליחה.

מיכאל מלכיאור: זה ככה בימי רביעי, אבל זה היום שביקשתם.

מיכאל מלכיאור: זה גם היום של החוקים, לכן אנחנו מעלים את החוק היום, אבל זה גם היום של הצבעות בו-זמניות.

מיכאל מלכיאור: מאחר שאנחנו מגיעים פה תמיד להסכמות בוועדת החינוך והתרבות – ועדה חינוכית ותרבותית – אז ההצבעות פחות מעניינות.

מיכאל מלכיאור: נעמי רגן, לא יודע אם היו לך את הספקות של ישראל סגל.

מיכאל מלכיאור: אולי היו לך מסקנות אחרות, אבל במסקנה בנושא הספריות הציבורית את מאוחדת עם ישראל, וגם בהרבה שאלות אחרות.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

נעמי רגן: פחדתי קצת לפתוח את הפה אחרי התהילה לעברית, אבל אחרי שמרסו דיברה אני מרגישה קצת יותר נוח בכל הנושא הזה.

נעמי רגן: אני פה בגלל שהיו בארצות הברית כל מיני מקומות שילדים יכולים ללכת ולקחת ספרים בחינם.

נעמי רגן: ואם אנחנו מדברים על ארצות הברית כארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות, זה בגלל הספריות שהיו שם.

נעמי רגן: אני גדלתי בבית שלא היה בו כלום.

נעמי רגן: אמא שלי היתה אלמנה, היינו בשכונת עוני, כסף לספר – כמעט כסף ללחם לא היה.

נעמי רגן: כסף לספר אף פעם לא היה.

נעמי רגן: וכשנכנסתי בפעם הראשונה לספרייה ציבורית קרוב לבית שלי, וראיתי את כל הספרים מסביב ואני יכולה לקחת חינם כל ספר שאני רוצה, הרגשתי כאילו שמצאתי אוצר.

נעמי רגן: כרטיס הביקור לספרייה הציבורית היה הדבר הכי חשוב בחיים שלי.

נעמי רגן: אני זוכרת את זה.

נעמי רגן: קיבלתי את הכרטיס הזה - זה היה הדרכון שלי לעולם אחר, לגמרי.

נעמי רגן: כשאני הולכת לדבר לפני כל מיני תפוצות בספריות שונות בארץ – הייתי פעם בבית שמש בקיץ, יש הרבה ילדים עולים שם, ואין להם מקום בבית, בקיץ, לעשות שיעורי בית.

נעמי רגן: וכשנכנסתי לספריה - לא היה מזגן.

נעמי רגן: היה מאד קשה.

נעמי רגן: דיברתי בפני קהילה, והיה כמעט בלתי אפשרי בתוך הספרייה הזאת.

נעמי רגן: ואמרתי לעצמי: אלוהים, מה אנחנו עושים, אם אנחנו לא משקיעים את מה שיש לנו בילדים האלה?

נעמי רגן: זה דבר מאד פשוט: אין לנו נפט פה בארץ, אין לנו יהלומים, מה שיש לנו זה משאבי אנוש.

נעמי רגן: זה האוצר שלנו.

נעמי רגן: קראתי בעיתון היום שרבע מהילדים בחטיבות הביניים מתקשים לקרוא.

נעמי רגן: איך זה יכול להיות?

נעמי רגן: ברגע שאתה נותן לילד אפשרות לקרוא – והיתה לי מורה בכיתה א' שאמרה לי: לא אכפת לי מה תקראי, תקראי גם מה שכתוב על קופסאות הדייסה של הבוקר.

נעמי רגן: מה שלא תקראי - תקראי.

נעמי רגן: וזה גם כל המדענים העתידיים שלנו, כל הסופרים העתידיים שלנו - ולא משנה באיזו שפה.

נעמי רגן: שיקראו גם בעברית, גם באנגלית, גם ברוסית, גם בערבית, לא משנה – שיקראו.

נעמי רגן: זה לא רק להעשיר את השפה, זה להעשיר את המוח, להעשיר את הדמיון, להעשיר את האפשרויות.

נעמי רגן: וכשיש לך את הדרכון הזה, את כל העולם שמקבלים בתוך ספרייה, כל ילד, לא משנה איפה הוא גר, איזה משאבים יש לו בבית וכמה הוא עני, יש לו עולם ומלואו.

נעמי רגן: הוא יכול להיות מה שהוא רוצה, הוא יכול לבחור מה שהוא רוצה, ואם אנחנו לא נותנים את מה שיש לנו כדי שהספריות יהיו קודם כל חינם – כי מאד קשה לילד – ושתהיה אפשרות לילד להיכנס לספרייה עם אווירה טובה ומזגנים – אנחנו מפסידים את המדינה.

נעמי רגן: ואין דבר יותר חשוב מזה.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

מיכאל מלכיאור: אגב, הנקודה הזאת - אחד הדברים שהאוצר לא שינה מהחוק המקורי בשנת 1975, זה שזה חייב להיות חינם, וזה כמו הרבה מאד חוקים שפשוט אף אחד לא קרא את המילה הזאת ולכן לוקחים היום כספים מאד מאד גדולים, וזה כמובן רק מגביר את הפער ואת האי צדק החברתי גם בתחום הזה.

מיכאל מלכיאור: לא יודע, ישראל, אם היה לך אז כסף לשלם 260 שקל, אם היית אז נכנס.

ישראל סגל: לא.

ישראל סגל: זה היה אז בחינם.

מיכאל מלכיאור: כן.

מיכאל מלכיאור: חבר הכנסת זבולון אורלב.

זבולון אורלב: אני מודה שקיצרתי את ישיבת ועדת ביקורת המדינה, שאני היושב ראש שלה, שעסקה בבריטיש גאז, רק כדי שאני אוכל להשתתף פה בישיבה, כי בעיני הספרים יותר חשובים מאספקת הגז למדינת ישראל, ואני מודה ליושב ראש הוועדה שהקדיש זמן לנושא.

זבולון אורלב: הפרשה הזאת של חוק הספריות הציבוריות היא באמת פרשה מאד מבישה.

זבולון אורלב: הכנסת מחוקקת חוק, כוונת המחוקק היא מאד מאד ברורה, וזה רק היה טבעי שעם הספר מחוקק את חוק הספריות הציבוריות.

זבולון אורלב: זה היה צריך להיות אחד החוקים שיהוו את תעודת הזהות שלנו במדינה היהודית.

זבולון אורלב: גם דמוקרטית, אבל לצורך העניין מדינה יהודית.

זבולון אורלב: בכל זאת עם שהנחיל לתרבות העולמית את הספר.

זבולון אורלב: את האות הכתובה.

זבולון אורלב: למרות שזה לא יפה לדבר על זה בבית הזה.

זבולון אורלב: בבית הזה, לא אומרים לנו: תקרא כמה שיותר.

זבולון אורלב: בבית הזה אומרים לנו: תדבר כמה שיותר.

יהודית גידלי: אחרי שתקרא.

זבולון אורלב: אחרי שתקרא.

זבולון אורלב: לא, זה לא חשוב.

זבולון אורלב: על כל פנים, ההתנהלות של החוק הזה היא באמת מאד מבישה, בכל היבט שהוא.

זבולון אורלב: גם בסוגיה שהוזכרה כאן, שרשויות מקומיות גובות כספים וכתוצאה מזה – נעשו אז בדיקות זה מרחיק הרבה מאד ילדים מיכולת השימוש בספרייה הציבורית, וגם מבחינה זו שאחוז ההשתתפות של המדינה פוחת והולך, וזה הפך להיות אחוז חד ספרתי.

זבולון אורלב: זה דבר בלתי מתקבל על הדעת.

זבולון אורלב: חברים יודעים שנעשו כמה תיקונים, גם בתקופתי, אבל האוצר, מתברר, כל פעם ידו גברה, ואני מבין שגם הפעם, על אף שוועדת השרים לחקיקה אישרה את הצעת החוק של יושב ראש הוועדה, שמחזירה בעצם את ההשתתפות של ה-50%, גם פה שר האוצר הגיש ערר ולכן החוק לא עולה היום.

זבולון אורלב: או שכן או שלא.

זבולון אורלב: אני, בכל מקרה, אצביע בעד.

זבולון אורלב: אבל אני מודה, אני חבר כנסת מהאופוזיציה, אז זו לא חוכמה כל כך גדולה.

זבולון אורלב: אני חושב שהמאמץ צריך להיות כולל.

זבולון אורלב: הספריות הציבוריות שייכות לכל המפלגות.

זבולון אורלב: זה לא עניין של קואליציה, לא עניין של אופוזיציה ולא עניין של דתייים וחילוניים, יהודים וערבים.

זבולון אורלב: הספריות הציבוריות גם מפוזרות על פני כל הארץ.

זבולון אורלב: לכן, לפי דעתי, כל שוחרי הספריות הציבוריות צריכים להפעיל לחצים על בית המחוקקים, כדי להוציא את זה באמת מהמשחק הקואליציוני.

זבולון אורלב: כל אחד מסמן לעצמו את המטרות של אותם חברי כנסת, כדי להכניס אותם למחויבות.

זבולון אורלב: ויש נושאים שעוברים פה בכנסת על אף שהממשלה לא כל כך אוהבת אותם – ואני לא רוצה לתת דוגמאות, כי הוא כתב לי שיש לי רק עוד 20 שניות לדבר.

מיכאל מלכיאור: אנחנו סומכים עליך בעניין הזה.

זבולון אורלב: לכן אני אומר:

זבולון אורלב: אם תסמכו רק עלינו, אני לא בטוח שיש לנו את היכולת והכוח להתמודד מול קואליציה תקציבית כוחנית.

זבולון אורלב: יכול להיות שכן, אני לא בטוח.

זבולון אורלב: אבל אני חושב שאם תהיה התגייסות ציבורית כמו שאז נעשתה – ב-2002 היתה התגייסות ציבורית מאד מאד גדולה וזה עזר.

זבולון אורלב: זה עזר אז להעביר את החוק.

זבולון אורלב: נרדמנו קצת בשמירה, האוצר ביטל את זה בחוק ההסדרים, צריך שוב להתעורר.

זבולון אורלב: אם תהיה התגייסות ציבורית – אנחנו נתמוך, נעזור, נעשה כל מה שאפשר - אני מאמין שזה יעזור להעביר את החוק.

זבולון אורלב: תודה.

מיכאל מלכיאור: תודה, זבולון.

מיכאל מלכיאור: גילה גבאי מדימונה, בבקשה.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לבקש: כל אחד שתי דקות, בגלל המגבלה בזמן.

גילה גבאי: ממש בקצרה.

גילה גבאי: אז קודם כל אני רוצה להודות לחברים, הסופרים – שאני חושבת שאנחנו באותו מאבק – שהגיעו לתמוך בנו, ותודה על כל מילה שאמרתם.

גילה גבאי: ממש מילים חשובות מאד.

גילה גבאי: לאנשים שמובילים יחד אתנו, ואנחנו שמחים על ההתגייסות שלכם.

גילה גבאי: גם ב-2002 כשמר זבולון אורלב הוביל יחד אתנו, והיום בוודאי.

גילה גבאי: היוזמה החדשה, אחרי מה שקרה עם החוק שבוטל לנו, באה מהשטח.

גילה גבאי: כי אנחנו מרגישים שהספריות שלנו דועכות, אם לא נוכל לאפשר לכל אדם להגיע ולקבל את מה שהוא רוצה, איך שהוא רוצה ומתי שהוא רוצה.

גילה גבאי: זאת אומרת: שבוע עבודה ארוך – אנחנו לא נאבקים כאן על משכורות.

גילה גבאי: המשכורות שלנו זה מאבק אחר וזה בכלל לא קשור.

גילה גבאי: אנחנו נאבקים על הרוח, על הרעיון, על העתיד של החברה שלנו, כי אנחנו מאמינים בזה, ולכן אנחנו שם.

גילה גבאי: כי באמת, מי שיבדוק, אז המשכורות של הספרנים הן איפה שהוא שם למטה - - -

ישראל סגל: הן גרומות.

זבולון אורלב: כמו הסופרים.

גילה גבאי: זה ממש לא משנה כרגע.

גילה גבאי: אנחנו משתדלים לעבוד ביחד באמת.

גילה גבאי: אבל באמת, זה הדבר החשוב ביותר.

גילה גבאי: ומה שאנחנו מבקשים כאן זה שההתגייסות – ואנחנו מאמינים שנצליח לגייס את הציבור לטובתנו, ואנחנו מקווים שגם בכנסת ובממשלה יבינו כמה זה חשוב, כי אחרת אנחנו לא יודעים לאן זה יוביל.

גילה גבאי: כי עם ישראל הוא עם הספר - אנחנו יודעים את זה, ומנסים לשמור על הגחלת הזאת, אבל בלי ספריות ובלי ספרים הוא כמו גוף ללא נשמה.

גילה גבאי: וזה מאד חבל.

גילה גבאי: אז אני רוצה לאחל לעצמנו שנמשיך במאבק, וכל אחד שיגייס לפחות עוד כמה.

גילה גבאי: ואני רוצה להודות למרכז ההדרכה שמוביל יחד אתנו, ולמי שתומך בנו – כי רק בעזרתם אנחנו יכולים לקנות ספרים – זה ויקטור והמחלקה לספריות.

גילה גבאי: תודה רבה.

מיכאל מלכיאור: אני מאד מודה לך.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמע עכשיו את ויקטור, שאחראי על הספריות במשרד התרבות הנחשק.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע ממך – גם, בשתי דקות – שתתאר לנו, כי אנחנו קיבלנו דיווחים שיש מקומות ברחבי הארץ שיש ספריות ממש בסכנת סגירה.

מיכאל מלכיאור: יש מקומות שהפסיקו כבר מזמן לקנות ספרים, ואני רוצה, אם אתה יכול לתאר לנו, מה אתם עושים בנדון.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

ויקטור בן נעים: תודה.

ויקטור בן נעים: שני דברים.

ויקטור בן נעים: קודם כל, רוצה להביע – בשם מר ברוש איתן, מנכ"ל משרד המדע, התרבות והספורט – תמיכה בתיקון המוצע.

מיכאל מלכיאור: גם השר שלכם תומך.

מיכאל מלכיאור: וגם ראש הממשלה.

ויקטור בן נעים: הדבר השני הוא שחוות הדעת המשפטית שהועברה למר אולמרט, ראש הממשלה, ולשר המדע, התרבות והספורט, תומכת בתיקון המוצע.

ויקטור בן נעים: לכן, מבחינה זאת, זה תיקון מאד חשוב - - -

מיכאל מלכיאור: אני רוצה להגיד בישיבה שבאמת, משרד ראש הממשלה, נתן לנו תמיכה.

מיכאל מלכיאור: אבל, לא הם שולטים במדינה.

ויקטור בן נעים: התמיכה בספריות, כמו שמר אורלב ציין, הלכה והצטמצמה, מבחינת האחוזים בהשתתפותנו.

ויקטור בן נעים: אבל צריך גם לשים לב: במקביל, אנחנו תומכים במספר הולך וגדל של ספריות.

ויקטור בן נעים: היום, כל הספריות הציבוריות בארץ מקבלות תמיכה מהמדינה, בניגוד לשנות השבעים, שזה היה רק בעיירות הפיתוח ובשנות השמונים, שזה היה רק ביישובים יותר ותיקים – כפר סבא, רעננה, ראשון – שלא היו להם ספריות ראויות.

ויקטור בן נעים: היום, 2006, גם הספריות הציבוריות - - -

מיכאל מלכיאור: רק אתם לא נותנים שום כסף.

מיכאל מלכיאור: אבל, כולם שווים.

ויקטור בן נעים: נכון, אבל בכל זאת – אני מודע, אני ער ואני מעביר את הנתונים האלה לכל מי שצריך לדעת אותם.

ויקטור בן נעים: שאמנם בשנות השבעים השתתפנו ב-50% מכלל ההוצאות של שבעים ספריות בעיירות פיתוח.

ויקטור בן נעים: היום אנחנו משתתפים ב-8%-10% מכלל - - -

מיכאל מלכיאור: לא, לא.

מיכאל מלכיאור: לא ב-8%-10%, ב-8%.

מיכאל מלכיאור: יש לי את הנתונים המדויקים.

מיכאל מלכיאור: אני לא בטוח שזה לא היה יותר טוב, מה שהיה בשנות השבעים.

מיכאל מלכיאור: אני לא בטוח.

ויקטור בן נעים: אני לא יודע.

ויקטור בן נעים: אני חושב שזו השיטה של האוצר, לתמוך רק בחלק מהספריות.

ויקטור בן נעים: ואני חושב שהתמיכה צריכה להיות אוניברסלית, לכלל הרשויות.

מיכאל מלכיאור: לא, מה שקורה זה שיש רשויות יותר חזקות, שאז הרשות יכולה לתת את הכסף.

ויקטור בן נעים: אין היום רשות מקומית חזקה שיכולה לתמוך לבד בספריה.

ויקטור בן נעים: ולפי דעתי זה יהיה מהלך מסוכן, אם הוועדה - - -

מיכאל מלכיאור: לא, אנחנו לא מתכוונים ללכת בכיוון הזה.

מיכאל מלכיאור: אני רק אומר שאם אתה משבח את זה לעומת זה – אני לא בטוח שזה יותר טוב.

ויקטור בן נעים: לא, אני מציין עובדות למען הסדר ההיסטורי.

ויקטור בן נעים: דבר שני – יש הידלדלות באוספים של כל ספרייה וספרייה, דבר שבוודאי מביא להתמעטות הקוראים.

ויקטור בן נעים: יש תופעה כלל עולמית של ירידה במספר הקוראים ובמספר ההשאלות, ולצערנו – אני מפרסם את הנתונים האלה אחת לשנה – יש ירידה מ-25% בשנות השמונים, 25% מכלל האוכלוסייה שהיתה רשומה בספרייה ציבורית, ל-15% - - -

זבולון אורלב: לעומת הממוצע באירופה שהוא?

ויקטור בן נעים: לעומת הממוצע באירופה שהוא 40%-50%.

זבולון אורלב: זה עם הספר.

ויקטור בן נעים: בסקנדינביה.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לשאול – אני קצת מכיר בסקנדינביה – אבל אני רוצה לשאול אותך: כשהחוק אומר, מחייב – אין פה פרשנות.

מיכאל מלכיאור: לפעמים מאד עומדים על החוק.

מיכאל מלכיאור: בדיוק עכשיו היה לנו דיון בוועדת החינוך שמאד עמדו על החוק, שלא היו צריכים לשלם כסף להזנה – אבל כשהחוק מחייב חינם, איך אתם אוכפים אותו מצד המשרד?

ויקטור בן נעים: שתי אפשרויות.

ויקטור בן נעים: אנחנו מקצצים כאקט של ענישה ומודעות לחומרת המצב, ספריות הגובות תשלומים בניגוד לחוק.

ויקטור בן נעים: הספרייה בדימונה - - -

גילה גבאי: בחינם, כל השנים.

ויקטור בן נעים: השירותים ניתנים בחינם, מקבלת פרופורציונלית יותר מאשר ספרייה ברעננה, ששם השירותים אינם בחינם.

ויקטור בן נעים: האפשרות השנייה היא שיש ספריות, שבגלל התביעות המשפטיות אומרות לנו: אנחנו מעדיפות שתפסיקו לתמוך בנו, כדי שלא נהיה חשופים לתביעה.

ויקטור בן נעים: היוזמה היא מרשויות מקומיות מסוימות שפונות אלינו ומבקשות להפסיק את התמיכה, כדי שלא תהיינה חשופות לתביעות מצד התושבים כנגד הרשות המקומית.

מיכאל מלכיאור: רגע.

מיכאל מלכיאור: מותר להן לקחת כסף אם הן לא מקבלות תמיכה מכם?

מיכאל מלכיאור: אז מותר?

זבולון אורלב: אם הם יגידו שהם לא ספרייה ציבורית, אז יהיה מותר להם לגבות.

ויקטור בן נעים: אני מבהיר: יש שני מעמדות.

ויקטור בן נעים: ספרייה מוכרת על פי חוק הספריות הציבוריות, שהן כ-80 בארץ והחוק חל עליהן, ויש עוד כ-160 ספריות שנתמכות על ידי המדינה, המשרד, והחוק לא חל עליהן.

ויקטור בן נעים: מה שחל עליהן זה ההנחיות המנהליות שלנו, של המחלקה לספריות.

מיכאל מלכיאור: ספרייה אסור לה לקחת כסף גם אם היא לא ציבורית.

ויקטור בן נעים: נכון.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מחויבים לסיים, זה לא אופציונלי.

מיכאל מלכיאור: אני מודה לך.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש אם יש מי – אחד, אולי אלה שהגיעו מרחוק, מהמועצות הערביות.

גילה גבאי: פתינה.

מיכאל מלכיאור: פתינה, המילה האחרונה, בבקשה.

פתינה מגאדלה: אני מהספרייה העירונית בבקה אל-גרבייה.

פתינה מגאדלה: יש לנו מצב מאד קשה, אבל בכל זאת אנחנו עובדים מאד יפה.

פתינה מגאדלה: וזה לא בזכות המחלקה לספריות.

פתינה מגאדלה: אנחנו, אחרי שעשינו פעילות בתוך הספרייה, קיבלנו תרומות מעמותות.

פתינה מגאדלה: בזכות זה, לא איבדנו את הזוהר שלנו.

פתינה מגאדלה: אני אומרת את זה, כי אני אומרת כמה חשוב הכסף והתקציב לקיום הספריות בארץ בכלל, למרות שאנחנו במעמד סוציו-אקונומי מאד נמוך במגזר הערבי.

פתינה מגאדלה: למשל, אנחנו בבקה 11 חודשים בלי משכורת.

פתינה מגאדלה: בשלוש-ארבע השנים האחרונות שקל אחד לא נכנס מהמועצה לספרייה הציבורית.

פתינה מגאדלה: אז אני מקווה שאתם תעבדו מאד חזק, תתנו ותתמכו כדי שנתקיים.

פתינה מגאדלה: אני חושבת שיש כאן המשכיות.

מיכאל מלכיאור: אתם עובדים ממש בנס.

מיכאל מלכיאור: תודה לך.

מיכאל מלכיאור: בגלל שהצעת החוק היא שנייה, אחרי השאילתות, אני אסיים.

מיכאל מלכיאור: אני רק אגיד: היתה פה אחדות דעים.

מיכאל מלכיאור: גם של הסופרים, גם הספרנים, גם חברי הכנסת.

מיכאל מלכיאור: אידיליה, מבחינה זאת.

מיכאל מלכיאור: גם משרד התרבות.

מיכאל מלכיאור: אחד מחכמי ישראל הידועים בסמוך לגירוש ספרד, רבי יצחק קנפנטון, תבע אמרה נפלאה שבה אני גם אסיים: "אין חוכמתו של אדם מגעת אלא עד היכן שספריו מגיעים".

מיכאל מלכיאור: וזה נכון לגבי אדם, זה נכון לגבי מדינה, אומה, חברה ואנחנו יוצאים מפה למאבק.

מיכאל מלכיאור: תודה לכולכם.

מיכאל מלכיאור: אתם מוזמנים לעלות ליציע.

מיכאל מלכיאור: אני מודה שוב, כפי שעשיתי בהתחלה, על העזרה הנדיבה של ספריית הכנסת.