ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 17, פרוטוקול מספר 127, 2007-01-29 09:30

מיכאל מלכיאור: בוקר טוב לכולכם, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו בדרך כלל פותחים את השבוע בדבר תורה, פרשת "ושלח" זו פרשה מאוד מיוחדת, היא גם שבת שירה לפי הלוח העברי וגם ט"ו בשבט נופל השנה בשבת.

מיכאל מלכיאור: תחילת האביב וט"ו בשבט, מסמנים דברים טובים, כמו-כן גם בטקסט של הפרשה "ושלח פרעה את העם" העם יוצא ממצרים ועובר את הים, דברים טובים קורים לעם ישראל.

מיכאל מלכיאור: בסוף פרשת "בוא", כתוב שבאחד לחודש ניסן הקב"ה אמר לבני-ישראל להכין את קורבן הפסח, את השה ולהכין מצות.

מיכאל מלכיאור: כך שהציווי להכין את המצות נמצא הרבה לפני שלא הספיק הבצק להחמיץ, הרבה לפני יציאת מצרים.

מיכאל מלכיאור: כבר מראש חודש זה, "שבעת ימים מצות תאכלו, אף ביום הראשון תשביתו שאור מבתיכם כי כל אוכל חמץ ...

מיכאל מלכיאור: ישראל יום הראשון עד היום השביעי...".

מיכאל מלכיאור: "ושמרתם את המצות כי בעצם היום הזה עושה כצוות

מיכאל מלכיאור: כם בארץ מצרים ושמרתם את היום הזה לדורותיכם ..." "בראשון, ב-14 לחודש בערב תאכלו מצות עד יום אחד עשרים לחודש.

מיכאל מלכיאור: ..

מיכאל מלכיאור: שבעת ימים ...".

מיכאל מלכיאור: כלומר, הציווי של איסור החמץ בא הרבה לפני יציאת מצרים והשאלה למה.

מיכאל מלכיאור: שאלה נוספת שנוגעת לתחילת הפרשה "ויהי בשלח פרעה את העם", בהתחלה כאילו פרעה שולח את העם ואחר-כך כתוב: "בני ישראל יצאו ביד רמה".

מיכאל מלכיאור: נשאלת גם השאלה מתי בדיוק יצאו ממצרים.

מיכאל מלכיאור: יש מקום שכתוב שיצאו באמצע הלילה, בחצות הלילה, כאשר היתה המכה העשירית, מכה אחרונה, מכת בכורות.

מיכאל מלכיאור: וכתוב גם שיצאו באמצע היום, אז מה הסיפור האמיתי?

מיכאל מלכיאור: אני טוען שיש שני סיפורים מקבילים.

מיכאל מלכיאור: סיפור אחד של היהודים שרצו לצאת ממצרים והכינו את המצות לא בגלל שלא הספיק בצקם להחמיץ, אלא כיוון שהכינו את המצות בעוד מועד מראש חודש, כפי שהציווי בתורה מורה.

מיכאל מלכיאור: הם הכינו את המצות ויצאו איתם כיוון שמצות זה אוכל שמתאים למי שצריך לצאת למסע גדול, זה נשמר לאורך זמן וזה אוכל מתאים.

מיכאל מלכיאור: היהודים האלו התכוננו ליציאת מצרים והכינו את קורבן הפסח.

מיכאל מלכיאור: הם יצאו ממצרים לא בגלל גירושם ממצרים או לא "ויהי בשלח פרעה", הם יצאו ממצרים כיוון שרצו את החירות ואת החופש.

מיכאל מלכיאור: מצאתי גם אבחנה מעניינת באיזה מדרש פעם, שכתוב "עם" או שכתוב "בני-ישראל".

מיכאל מלכיאור: כמעט בכל מקום בתורה שכתוב "בני-ישראל", אלו הם בני ישראל שיצאו ביד רמה.

מיכאל מלכיאור: זה אלו שרצו את החופש שלהם ותכננו אותו.

מיכאל מלכיאור: במקומות שכתוב "עם", במקרה הזה זה לגנאי, זאת אומרת, זה אלה שלא האמינו שתהיה הגאולה, הם חשבו שיישארו שם ולא הבינו כלום.

מיכאל מלכיאור: הם באמת אכלו מצות כי לא הספיק בצקם להחמיץ והם נשלחו על-ידי פרעה לא בגלל שהקב"ה אמר ולא בגלל שמשה הוביל, והם יצאו ממצרים באמצע הלילה כגנבים בלילה וכו'.

מיכאל מלכיאור: וכך אנחנו גם מחולקים במשך כל השנים, בכל הדורות, יש כאלו שרואים את החזון ונלחמים למען החזון, ויש כאלו שנגררים אחר החזון.

מיכאל מלכיאור: אנחנו צריכים גם את אלו וגם את אלו.

מיכאל מלכיאור: עד כאן דבריי במקום חבר-הכנסת הרב הלפרט, שיהיה בריא.

מיכאל מלכיאור: ברוכים תהיו.

מיכאל מלכיאור: הנושא שלנו היום ברנקו-וייס, נשירה מבתי-הספר.

מיכאל מלכיאור: אחד מהפלאים הגדולים מאוד של מערכת החינוך שלנו.

מיכאל מלכיאור: ולכאורה יש פה שדווקא יש אתם שיתוף פעולה עם משרד החינוך, שמצאו פתרון לנושא הכאוב הזה, במיוחד של ילדים שמתקשים או מאיזושהי סיבה נמצאים מחוץ למערכת או בדרך מחוץ למערכת, ודווקא עם הילדים האלו אנחנו צריכים יותר להעמיק ולמצוא את הגורמים שמצליחים כן להחזיר אותם לתוך מערכת החינוך.

מיכאל מלכיאור: לפני כמה שבועות הייתי בכנס גדול ומרשים ביותר של ברנקו-וייס, זה היה בחנוכה.

מיכאל מלכיאור: כמה משתתפים היו שם?

ניבה חסון: 500 משתתפים.

מיכאל מלכיאור: מנהלים ומורים בכירים ואנשי חינוך, ממש שיח מצוין.

מיכאל מלכיאור: זה נתן לי הרבה עידוד וזו גם הסיבה שהחלטתי לקיים את הישיבה היום.

מיכאל מלכיאור: יש לנו מעט מאוד הזדמנויות להעמיק בשיטות ואני חושב שזה חשוב לשמוע, הן לגבי עולים חדשים והן לגבי כלל האוכלוסיות כי דווקא שם יש הצלחות מאוד יפות.

מיכאל מלכיאור: ניבה, בבקשה:

ניבה חסון: ראשית, תודה רבה על ההזמנה ועל ההזדמנות שיש לנו להציג את בתי-הספר לנוער בסיכון.

ניבה חסון: כמה מילות פתיחה.

ניבה חסון: הבאנו את בית-הספר לכאן, אנחנו מקווים שההזדמנות הבאה שתהיה לנו זה להביא את הוועדה לתוך בית-הספר.

ניבה חסון: ובהמשך אני אבקש גם מאביב שמוביל את רשת בתי-הספר של המכון, להציג את התפיסה הפדגוגית, וגם אבי, שהוא מנהל בית-הספר שלנו בבית-שמש, שהחלטנו לקרוא לו ביה"ס האתגרי.

רונית תירוש: טוב מאוד, אני לא אהבתי את השם ביה"ס לנושרים.

רונית תירוש: אז עכשיו אני שומעת לראשונה שהם שינו וזה נהדר.

ניבה חסון: לא, הוא בית-ספר לנוער בסיכון.

מיכאל מלכיאור: גם נוער בסיכון זה שם לא כל-כך מוצלח.

ניבה חסון: האיש, ד"ר ברנקו-וייס הוא יהודי יקר, שחי בציריך, ניצול שואה שברח מיוגוסלביה לשווייץ ושם חי את כל חייו הבוגרים.

ניבה חסון: לפני 15 שנים החליט לתרום למדינת ישראל, דרך הקמת המכון, מכון ברנקו-וייס, שמתמקד בנושאים של חינוך.

ניבה חסון: ברנקו קבע שהתרומה שלו היא תרומה ממוקדת רק לתחום החינוך.

ניבה חסון: המכון מתמחה בפיתוח תכניות חינוכיות ומודלים חינוכיים שהוא מיישם הן במסגרת תכניות שנכנסות לתוך בתי-ספר, לא רק בתי-הספר של המכון, והן במסגרת בתי-הספר של המכון.

ניבה חסון: למכון יש היום 13 בתי-ספר, שישה בתי-ספר שהם מקיפים שש-שנתיים רגילים, ושבעה בתי-ספר שהם בתי-ספר לנוער בסיכון.

ניבה חסון: אני מציעה שנרד גם מהמונח הזה של נוער בסיכון ונגיד שהם בתי-ספר חלופיים לבני-נוער שבעצם לא מוצאים את מקומם בבתי-הספר השש-שנתיים הגדולים שנמצאים ברשויות.

מיכאל מלכיאור: איך אתם מחליטים שילד יכול לעבור, כיצד מתבצע תהליך המיון?

ניבה חסון: ההחלטה להקים בית-ספר זה החלטה של רשות יחד עם משרד החינוך, יחד עם המכון ובאישור כמובן מנכ"לית המשרד שהיתה ומנכ"ל המשרד הנוכחי, כאשר יש לאזור או לרשות צורך כשהם רואים שהם לא מצליחים לטפל בכל הילדים בבתי-הספר הקיימים ברשות.

מיכאל מלכיאור: יש בכל הארץ, אז איך משרד החינוך מחליט.

רונית תירוש: קשה.

ניבה חסון: זאת שאלת השאלות.

ניבה חסון: למעשה, באופן חלוצי המכון פיתח מודל.

ניבה חסון: מה המיוחד במודל הזה?

רונית תירוש: ניבה, לפני כן, ברשותך.

רונית תירוש: משרד החינוך לא גילה, אני גיליתי המון אמפתיה וסימפתיה לרעיון וחשבתי שהוא נכון ולא יעזור לנו שננהג כמו בנות יענה ונגיד שיסתדרו בבתי-הספר.

רונית תירוש: אני עושה אבחנה ביני לבין הדרגים האחרים המקצועיים במשרד, שמאוד מאוד לא אהבו את הרעיון ואולי עד היום לא אוהבים אותו.

רונית תירוש: הם טוענים שזה נותן לגיטימציה למנהלים להנשיר תלמידים כי יש להם פתרון באיזשהו בית-ספר.

רונית תירוש: אני טוענת שזה לא נכון, כי לא יכול להיות וזה בעובדה, בית-הספר אינו מסוגל לתת את המענים לכל מגוון התלמידים, בוודאי החלשים ביותר שבהם, שזקוקים לכיתות יותר קטנות, למערך מסייע ברמות טיפוליות כאלה ואחרות.

רונית תירוש: זאת אומרת, אנשי מקצוע שבית-הספר לא יכול לתת, וברנקו-וייס במודלים שלו, בהחלט מעניק.

רונית תירוש: אז זה מין ויכוח כזה מול המשרד, ורשויות מאוד אוהבות את זה כי זה באמת נותן להן פתרון טוב וגם יש הצלחות שם.

רונית תירוש: אז אולי, ניבה, באמת תגידי עד כמה המשרד הוא היום פתוח יותר, אם בכלל, ומשתף פעולה, כי צודק היו"ר שאומר בעצם צריך את זה בכל הארץ.

ניבה חסון: רונית באמת גילתה הרבה מאוד אהדה.

ניבה חסון: וזה לא רק גילוי אהדה – רונית עזרה לנו.

רונית תירוש: גם בשיטת התקצוב.

ניבה חסון: בדיוק.

ניבה חסון: במשרד הייתה לנו לא מזמן ישיבה אצל המנכ"ל, ברנקו סיפר לך על הישיבה שעתידה להיות.

מיכאל מלכיאור: זה היה באותו יום, אני לא יודע מה היה בישיבה, אני יודע רק שהיתה צריכה להיות.

ניבה חסון: אז יש בהחלט אמפתיה לנושא וגם הבנה אפילו באשר לחשיבות בתי-הספר.

ניבה חסון: העניין המרכזי פה זה השמיכה הקצרה ולאן מושכים אותה.

ניבה חסון: ובסוף זה מגיע לנושא של התקציבים, זה ברור, וצריכה להיות פה החלטה האם סוג המודל הזה זה מודל שהמשרד לוקח ומרחיב.

מיכאל מלכיאור: האם יש היום מגמה להרחיב את מספר בתי-הספר שלכם?

ניבה חסון: אין מגמה.

ניבה חסון: יש פה בהחלט בעיה של תקצוב.

רונית תירוש: זה כמעט כמו כיתות הכוון, מתקצבים אותם וזו עלות יקרה.

ניבה חסון: קיבלנו שלוש.

רונית תירוש: בסדר, תשמחו גם אם תקבלו שלוש באופן מסודר.

ניבה חסון: את השלוש אנחנו כבר מקבלים באופן מסודר.

ניבה חסון: חלק מהתקצוב בא גם מקרן ברנקו-וייס וגם מקרנות אחרות.

ניבה חסון: קרן רש"י היא קרן שהיא שותפה שלנו לאורך כל הדרך.

מיכאל מלכיאור: מה התקציב השנתי שלכם?

ניבה חסון: התקציב השנתי בבית-ספר או בכלל?

מיכאל מלכיאור: יש לכם שבעה בתי-ספר.

ניבה חסון: יש לנו שבעה בתי-ספר, מה התקציב השנתי של השבעה?

אביב קינן: 14 מיליון ₪, כולל תקצוב משרד החינוך, כולל תקצוב ברנקו-וייס.

רונית תירוש: לא, הוא שאל את שלכם?

ניבה חסון: החלק של ברנקו הוא כ-500 אלף ₪ לשנה לבית-ספר.

מיכאל מלכיאור: לכל בית-ספר?

ניבה חסון: כן.

ניבה חסון: כשבכל בית-ספר ישנם עד 100 ילדים, הוא לא מעבר ל-100 ילדים.

מיכאל מלכיאור: אז זה בערך 25 אחוזים אתם, ואז 25 אחוזים מגורמים אחרים, ו-50 אחוזים משרד החינוך, כך זה הולך?

אביב קינן: 60 אחוזים משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: אבל בסה"כ זה לא הרבה כסף, בעצם.

אביב קינן: נכון.

מיכאל מלכיאור: זה הרבה אולי פר תלמיד.

רונית תירוש: זה לא הרבה כסף.

רונית תירוש: וזה מודל ראוי, זה נכון למסד את זה בבתי-ספר אזוריים בכל הארץ.

מיכאל מלכיאור: ואתם עובדים בכל המגזרים?

ניבה חסון: בשלב הזה אנחנו עובדים רק במגזר היהודי.

מיכאל מלכיאור: למה?

ניבה חסון: בתי-הספר הם בכל הארץ, הם ברמת הגולן, קרית שמונה, מרום גליל, טבריה, רמלה, בית-שמש, באר-שבע.

ניבה חסון: יש גם בתי-ספר חלופיים, אנחנו לא היחידים שמפעילים בתי-ספר חלופיים.

ניבה חסון: הייחודיות שלנו זה שאנחנו בעצם ערערנו על המשוואה שילדים שלא מתאימים לשש-שנתי, הולכים לבתי-ספר טכנולוגיים.

ניבה חסון: על המשוואה הזאת אנחנו ערערנו ואמרנו שאנחנו רוצים לפתוח בתי-ספר שהם בתי-ספר עיוניים, לא טכנולוגיים, שמגדירים לילדים מטרות נורמטיביות לחלוטין.

ניבה חסון: אומרים להם, אתם תגיעו להישגים לימודיים.

מיכאל מלכיאור: אני עדיין לא קיבלתי תשובה, למה לא במגזר הערבי?

ניבה חסון: ראשית, עדיין לא ביקשו מאתנו.

ניבה חסון: ושנית, צריכה להיות גם נכונות של רשות לעשות את זה וגם שותפות של הרשות.

ניבה חסון: וברגע שתהיה כזאת רשות שתבקש – אנחנו נשמח לעשות את זה.

מיכאל מלכיאור: שוב, אנחנו במלכודת הזאת שרק רשות חזקה יכולה להיות שותפה.

ניבה חסון: לא, אני לא חושבת שרק רשות חזקה, אני חושבת שרשות עם מודעות.

ניבה חסון: משום שהרשויות בהן אנחנו יושבים הן לא רשויות חזקות.

ניבה חסון: טבריה היא רשות מאוד לא חזקה; מרום גליל היא לא רשות חזקה.

עבאס זכור: למגזר הערבי יש מודעות?

ניבה חסון: אני חושבת שלא.

עבאס זכור: אין מודעות במגזר הערבי.

אביב קינן: יש ברמלה תלמידים ערבים.

עבאס זכור: או שהיא תהיה מעורבת.

אביב קינן: היא מעורבת.

ניבה חסון: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לאביב קינן, שידבר קצת יותר על הגישה שמתקיימת בתוך בתי-הספר ואחרי זה נשמע גם ממנהל בית-הספר.

אביב קינן: אני אחראי על 13 בתי-ספר של המכון, שחלקם הם בתי-ספר לנוער בסיכון, הם בתי-ספר חלופיים אתגריים.

מיכאל מלכיאור: ועל שישה בתי-הספר האחרים?

אביב קינן: בתי-ספר שעובדים בשיטות אחרות קצת, אבל הם בתי-ספר של מקיפים, יש בבית-שמש, יש לנו בסאסא, בחיפה.

אביב קינן: בתי ספר קיימים רק במקומות שפנו אלינו.

אביב קינן: אף פעם לא היה חיפוש אקטיבי אחר בית-ספר, לא על ידי המשרד ולא על-ידינו.

אביב קינן: זאת אומרת שלא שאלו איפה יש נשירה אלא שאלו איזו רשות מעוניינת.

מיכאל מלכיאור: זה גם קצת תמוה בעיניי.

מיכאל מלכיאור: או שזו שיטה טובה.

רונית תירוש: זו שיטה שהמשרד צריך להוביל.

ניבה חסון: אני רוצה להגיד משהו על התפיסה של ברנקו האיש, על מה התפקיד של הקרן או המגזר השלישי.

ניבה חסון: הוא תמיד אומר, התפקיד שלנו זה לעשות את מה שהמדינה עדיין לא יכולה לעשות והתפקיד זה להיות חלוצים, זה להביא חדשנות, אבל אחרי זה, המדינה צריכה להחליט.

מיכאל מלכיאור: אני מאוד מסכים עם הגישה.

ניבה חסון: המדינה צריכה להחליט האם אכן החדשנות הזאת מתאימה, טובה, האם המודל הוא מודל שעונה על הצרכים שקיימים בשטח.

ניבה חסון: אנחנו מכירים את הצורך של הנשירה, והמדינה צריכה לקחת את זה ולהוביל את זה.

ניבה חסון: לא קרן ולא המגזר השלישי או החברה האזרחית.

מיכאל מלכיאור: יכולה לפתור את הבעיה לכלל התלמידים.

מיכאל מלכיאור: בבקשה:

אביב קינן: נעשה איזשהו דיון או הצגה מקצועית של מה קורה בתוך בתי-הספר.

אביב קינן: שני דברים שניבה אמרה וגם רונית אמרה על תפיסת היסוד שלנו שבתי-הספר המקיפים השש-שנתיים, הרגילים, עושים עבודה טובה.

אביב קינן: אנחנו לא באים ממקום שאומר, חבר'ה הם לא יודעים לעבוד, אנחנו נראה להם איך, אלא שבית-ספר מקיף גדול של 800 או 900 תלמידים, לא יכול לטפל באותם חבר'ה שהמסגרת הזאת לא מתאימה להם, מסיבות לימודיות, בית, או אחרות.

אביב קינן: בדרך כלל יש 15 אחוזים תלמידים כאלה.

אביב קינן: אני חושב שמדינת ישראל עושה המון בטיפול בנשירה בתוך בתי-הספר, ועדיין תמיד, כמו בכל מדינה בעולם, יישארו אותם 5 אחוזים שלא מתאימים למסגרות האלה.

אביב קינן: לראיה, ביה"ס שלנו בבית-שמש, ביה"ס שיושב פה, יש פה תלמידים שלמדו בביה"ס שלנו המקיף בבית-שמש, קיבלו שם הרבה מאוד, אבל עדיין לא התאים להם ביה"ס הגדול.

אביב קינן: ולכן אין פה אמירה על העבודה של בתי-הספר השש-שנתיים שעושים עבודה גדולה בעיניי, במניעת נשירה.

מיכאל מלכיאור: בסדר, יצאת ידי חובה.

אביב קינן: הייחוד של בתי-הספר האלה הוא שאנחנו עובדים בדרכים לא רגילות, בדרכים לא נורמטיביות, לקראת מטרות נורמטיביות.

אביב קינן: זאת אומרת, הסיפור של בגרות, הסיפור של גיוס לצה"ל, עם החבר'ה האלה, הן המטרות של בית-הספר.

אביב קינן: אותן מטרות של בית-ספר רגיל.

אביב קינן: דרכי העבודה הן אחרות ולאחר שאציג כמה הדגשים, אתן למנהל וליועצת להציג.

אביב קינן: העיקרון הבסיסי הוא הסיפור של פרטנות אמיתית בבית-הספר.

אביב קינן: הסיסמא של התלמיד במרכז, אנחנו מנסים ליישם אותה בפועל בכל הדרך.

אביב קינן: מערכת השעות היא מערכת שמותאמת אישית לכל תלמיד.

אביב קינן: לא בהכרח שני תלמידים בכיתה י' ילמדו את אותה מערכת שעות, הם שניהם בני 16, אחד לומד אנגלית, אחד מתמטיקה.

אביב קינן: אחד מתאים להתחיל כיתה י' במתמטיקה, זה מה שנכון לעשות; אחד מתאים לו שעכשיו יעבדו על המנהיגות העצמית שלו; אחר מתאים לו שעכשיו יעבדו אתו על ספרות.

אביב קינן: לכל אחד נתפרת מערכת שמתאימה לו במערכת השעות.

אביב קינן: הדבר השני, בתוך הכיתה אנחנו עובדים קשה עם המורים בהכשרה של המורים, לעבודה דידקטית ופדגוגית אחרת.

אביב קינן: דהיינו: שכל ילד וילד בתוך הכיתה יוכל לעבוד בקצב שונה.

אביב קינן: גם אם השיעור הוא שיעור מתמטיקה וגם אם תלמידים שכבר חושבים שעכשיו הם צריכים מתמטיקה, לא בהכרח שניהם ילמדו מתמטיקה באותו קצב ובאותה הדרך.

אביב קינן: זאת אומרת, מתאימים את דרך ההוראה לסגנון של התלמיד, לקצב של התלמיד.

מיכאל מלכיאור: כמה תלמידים יש בכל כיתה?

אביב קינן: בכיתה יש 8, 9, 10, כי גם גודל הכיתות לא זהה בגלל השיטה הזאת, אבל בבית-ספר של 100 תלמידים באותו זמן יש לפחות עשר חלופות.

אביב קינן: אז יכול להיות שלכיתה אחת יש 13, בכיתה אחרת יש 7, תלוי בצורך כי בית-הספר הוא מאוד גמיש.

אביב קינן: אבל 10 חלופות, זה פי שלושה בערך ממה שיש בבית-ספר רגיל, פר זמן על צוות של 100 תלמידים יש לנו כ-20 אנשי צוות.

אביב קינן: זה הפרופורציה.

רונית תירוש: עד כמה יש ניידות מבתי-הספר מהאתגרים לבתי-הספר שלהם המקוריים?

אביב קינן: כמעט ולא.

אביב קינן: התלמידים לא מעונינים לחזור.

אביב קינן: אחד הדברים שאנחנו אומרים לאנשים שלנו, עפ"י הגישה שאומרת, קיבלת תלמיד, החזרת אותו לנורמה, בבקשה שיחזור לבית-ספר נורמטיבי.

אביב קינן: עוד מעט אתם תשמעו את התלמידים, הם מתאהבים בבתי-הספר האלה.

אבי אור: מעבר לזה, תהליך הקליטה.

אבי אור: אני מראש לא קולט תלמיד אם אני יודע שיש לו את היכולת להתמודד בבית-ספר נורמטיבי.

אבי אור: אני אגיד לו: "תנסה שם", כי באמת אנחנו רוצים לשמור את המקום לילדים שיותר קשה להם להשתלב בבתי-ספר אחרים.

אבי אור: זה הרעיון.

אביב קינן: זה באשר לדרכי ההוראה.

אביב קינן: מעבר להיבט הלימודי, יש דגש מאוד גדול על ההיבט הרגשי בבתי-הספר האלה.

אביב קינן: אנחנו מחזיקים יועצת במשרה מלאה בבית-הספר שהיא אחראית גם לעבוד עם התלמידים אבל גם לעבודה עם הצוות.

אביב קינן: הצוות מקבל הכשרה, כל מחנך ומורה בבית-ספר, מעבר להיותו בעל יכולת ללמד את המקצוע שלו או שני מקצועות, יש לו יכולת להגיב למצבים שהם לא פשוטים.

אביב קינן: גם בקבוצה של 8 או 10 חבר'ה כאלה יש בעיות ויש דברים שזקוקים לטיפול.

אביב קינן: יש התמודדויות, הם באים עם רקע כזה או אחר.

אביב קינן: והמחנך, כל איש מקצוע אחר, צריך להיות מסוגל לטפל בנושאים האלה ולכן אנחנו משקיעים המון בממד הרגשי בבתי-הספר האלה הן במפגשים קבוצתיים והן בעבודה מערכתית.

אביב קינן: ואפרת, שהיא יועצת בית-הספר, תציג את זה עוד מעט לעומק.

אביב קינן: משהו על הדמויות הפועלות בבתי-הספר.

אביב קינן: זה סוג שונה של אנשי חינוך ממה שאנחנו מכירים.

אביב קינן: בדרך-כלל זה אנשים יותר צעירים שמה שמעניין אותם ומה שהם טובים בו, זה קודם כל האינטראקציה עם התלמידים.

אביב קינן: עוד לפני שאנחנו בודקים אתם את היכולת שלהם במקצוע, בבגרות וכו', אנחנו בודקים אתם את יכולת האינטראקציה שלהם עם התלמידים, את המוטיבציה שלהם לעבוד עם נוער כזה, כי הדינמיקה שנוצרת בבית-הספר היא מה שחשוב.

אביב קינן: יש כל הזמן שיחות, יש כל הזמן התמודדויות עם הבעיות של הנוער.

אביב קינן: ולכן הדמויות שרואים בבתי-הספר שלנו הם סוג אחר של מחנכים, סוג של אחר אנשים וסוג אחר של מוטיבציות שהביאו אתם למקצוע של הוראה.

אביב קינן: הם עושים באמת עבודה יוצאת מן הכלל בעניין הזה.

אביב קינן: למחנך כיתה אצלנו יש 8, 10 תלמידים שהם שלו, אבל אז הם ממש שלו.

אביב קינן: זאת אומרת, זה לא ביקור בית אחד לשנה שגם היום לא מתקיים כבר בבתי-הספר הרגילים, זה ממש הפך להיות קשה.

אביב קינן: בכל מיני מקומות כתוב שמחנך צריך לעשות ביקור בית, אבל,

רונית תירוש: אני חתמתי על זה וזה עדיין וולונטרי.

ניבה חסון: בואו נגיד את האמת.

ניבה חסון: איך אפשר לעמוד בזה כשיש 40 ילדים בכיתה.

אביב קינן: אז פה יש לך רק 18 תלמידים שזה לא רק ביקור בית, זה קשר הדוק, הם הופכים להיות חצי אבא/אימא של התלמיד בתקופה שהוא בבית-הספר.

אביב קינן: הם יודעים מה קורה לו עם החברים, הם יודעים מה קורה להם כשהם עוזבים את בית-הספר; הם יודעים מה הבעיות בבית, הם ממש מלווים אותם.

עבאס זכור: זה עולה לבית-הספר תשלום לילדים,

אביב קינן: העלות הגבוהה של בית-הספר נוצרת משני דברים: אחד, זה גודל הכיתות.

אביב קינן: במקום ארבע קבוצות במקביל בבית-ספר של 100, מתקיימות 10.

אביב קינן: שניים, זה בעלי תפקידים.

אביב קינן: התקצוב לבית-ספר כזה, זה לא יועצת במשרה מלאה וזה לא מנהל במשרה מלאה ולא רכז/רכזת פדגוגי/ת במשרה מלאה.

אביב קינן: אז אחד, זה בעלי תפקידים שמטפל בתלמידים.

אביב קינן: שניים, זה גודל הקבוצות.

אביב קינן: זה מה שהופך את בית-הספר ליותר יקר.

אביב קינן: זה מביא לכך שלכל תלמיד בבית-ספר יש תכנית אישית.

אביב קינן: והילדים לא משלמים מעבר.

ניבה חסון: לאגרה רגילה.

אביב קינן: רק לאגרה הרגילה.

אביב קינן: בחלקם גם את זה מתקשים לשלם.

אביב קינן: כל זה מוביל לזה שלכל תלמיד בבית-הספר בסופו של דבר יש תכנית אישית, שכוללת הן את הצד הרגשי, הן את הצד של מערכת שעות, והן את הצד הלימודי.

מיכאל מלכיאור: בעצם הדבר זה דבר מאוד פשוט, אתם אומרים שאין שום סיבה שילד לא יכול למצות את הפוטנציאל שלו, אם הוא יקבל טיפול אישי ויקשיבו לו ויתנו לו את העזרה, הן הרגשית והן החינוכית, אז זה לא בשמים וביכולתנו לטפל ולעזור לכל ילד למצות את עצמו.

אלי זרחין: אדוני היו"ר, אבל יש להם גם שיטה מאוד מיוחדת שמתאימה לזה.

אלי זרחין: הם מלמדים את אותם מקצועות טכנולוגיה, אבל ברנקו-וייס מציין גם שיטה שמתאימה בדיוק לדבר הזה.

אלי זרחין: ואני לא בטוח שכל אחד שפותח קבוצה קטנה יכול להצליח.

אביב קינן: אני לא רציתי להתייחס לשיטה, אני רוצה להעביר את רשות הדיבור למנהל בית-ספר, אבל יש פה גם החלטה על הצבת רף גבוה לתלמידים האלה מצד אחד, ומצד שני, לתת את כל מה שצריך.

מיכאל מלכיאור: רשות הדיבור למנהל בית-הספר.

אבי אור: זה נכון שכל ילד שאתה נותן לו.

מיכאל מלכיאור: אתה נותן לו תכנית אישית ואתה נותן לו העזרה שהוא צריך, שם לו רף גבוה, לא נמוך.

אבי אור: רף גבוה זה גם קצת בעייתי, אבל תלוי איזה רף אתה שם לו.

אבי אור: באופן כללי זה נכון, אפשר להגיד את זה, אבל אני חושב שבכל המסגרות הגדולות מנסים לתת את המסגרת, לתת להם את היחס המאוד אישי אבל לא כל-כך מצליחים.

אבי אור: אני חושב שמה שמיוחד אצלנו שלכל הצוות יש איזושהי אוריינטציה טיפולית.

אבי אור: אני מגיע ממסגרת שהיא מאוד טיפולית; אפרת פסיכולוגית שמגיעה עם ניסיון מאוד טיפולי; האינטראקציה עם הילדים היא ממקום הרבה יותר מכיל, הרבה יותר מקבל.

אבי אור: בוא ניקח לדוגמה תלמיד שנשר ממספר רב של מסגרות, חוויית הכישלון שלו בחיים היא עמוקה.

אבי אור: בכלל התפיסה את מוסד בית-הספר היא תפיסה מאוד קשה, "אני ממילא לא אצליח שם, יהיה לי מאוד מאוד קשה, למה לי להגיע לבית-ספר?".

אבי אור: וברגע שאתה מצליח להביא אותו לבית-הספר ולתת לו משהו אחר עם חוויה של הצלחה של בגרות עם יחידה אחת, אז אנחנו משנים.

אבי אור: המיוחד בבית-הספר אולי זה לא רק היחס המאוד אישי, זה גם החומרים.

אבי אור: אני מכיר המון בתי-ספר ומסגרות, אף אחד מהם לא מצליח להוביל את הילדים האלה לבגרות, להביא אותם לבגרות.

אבי אור: אני חושב שמה שמיוחד זה לקחת חומר באזרחות, במתמטיקה, בהיסטוריה ולפרק אותו, לתת לתלמיד לשבת מול טקסט, לקרוא אותו ברמה שלו כך שהוא מצליח ללמוד באופן עצמאי והמורה עובר ורק מחזק אותו.

אבי אור: זאת עבודת נמלים, זו עבודה מאוד קשה, מפרכת גם למורה אבל אני חושב שהתלמיד שלנו מתקדם.

אבי אור: יש פה דוגמאות לילדים שבאו לכאן ואני שמח שהם באו להיות אתנו וגם אפרת, הם יכולים לספר על ההתרשמות שלהם.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: חבר-הכנסת אלכס מילר, בבקשה:

אלכס מילר: בוקר טוב.

אלכס מילר: קודם כל, אני רוצה לציין שאני מאוד מעריך את העבודה שאתם עושים בבניית מערכת כזו שמצילה את אותם הילדים שהם נמצאים בעצם בסכנה שהם לא יצליחו להתקדם עם ההשכלה וכאן הם מקבלים את ההזדמנות הנוספת, אני חושב שקודם כל זה מבורך.

אלכס מילר: אני גם הייתי רוצה לשמוע איך אנחנו בעצם בתור חברי-כנסת, בתור ועדת חינוך, יכולים גם לעזור.

אלכס מילר: לרוב אנחנו שומעים על ההצלחה של התכנית, אבל ממה שאני מכיר, אני חושב שגם יש קשיים וכל מיני אפשרויות שגם אנחנו יכולים להציע ולעזור.

אלכס מילר: כי המטרה בסופו של דבר היא אותה מטרה, לא לחזור לאותו מצב שאנחנו רואים בפתיחת כל שנת הלימודים שאחוזי הנשירה הם כל-כך גבוהים שאף אחד לא יודע איך להתמודד עם זה.

אלכס מילר: ואז אנחנו רוצים להפעיל כל מיני תכניות ובסופו של דבר לא מפעילים כמעט שום תכנית וגם אם רוצים להפעיל תכנית – לא מוצאים לזה כסף.

אלכס מילר: אז בסופו של דבר זה נכון לבוא ולבחון אותם דברים שהם בעצם הצליחו ואני בטוח שאי אפשר לבוא ולעשות את המערכת גורפת לכולם, ולהגיד, הנה, זה מתאים לכולם.

אלכס מילר: אפשר לעשות אותה אקסקלוסיבית לכל סוגי התלמידים ולהתאים אוכלוסייה מסוימת, אם היא מתאימה למערכת הזאת, אפשר להכניס.

אלכס מילר: אני גם בטוח שהשיטה של ברנקו-וייס לא מתאימה לכל ילד וילד, ולא כל אחד יכול להסתדר בתוך המערכת, אלו שלא – אני בטוח שתימצא עוד מערכת שיכולה גם להכיל אותם, אבל בסופו של דבר, הרעיון או היעד הוא זה שרוב התלמידים יצליחו בסופו של דבר בלימודים.

אלכס מילר: ואם יש אפשרות ואם יש שיטה שעובדת – אז מי אנחנו שנגיד לא.

מיכאל מלכיאור: לא ואנחנו רואים בתוצאות שהשיטה עובדת.

אלכס מילר: נכון.

אלכס מילר: מי המנהל בטבריה?

אביב קינן: ניר.

אלכס מילר: ניר חזי, אני מכיר את המנהל שלכם די טוב, אני לא יודע אם זה ניגוד אינטרסים, אבל אנחנו לא מצביעים פה.

מיכאל מלכיאור: אולי כן.

אלכס מילר: אני הכרתי את השיטה הזאת דרכו כי הוא אחד מהאנשים שמדבר על זה רוב הזמן.

אלכס מילר: אנחנו לומדים אתו סינית ביחד.

מיכאל מלכיאור: אלי זרחין, בבקשה:

אלי זרחין: אדוני היו"ר, קודם כל תודה לך על הדיון ואני חושב שהוא דיון חשוב.

אלי זרחין: חלק מהשיטות אני מכיר טוב אצלנו בבית-שמש.

אלי זרחין: קודם כל צריך לשאול שאלה ולאור ההצבעה בוועדה, כמה זמן צריכה המדינה לחכות עד שהיא תחליט לעשות מעשה.

אלי זרחין: זאת אומרת, כל הכבוד לברנקו-וייס שאני מאוד מעריך אותו אישית, אני לא חושב שהוא צריך להשקיע כל הזמן כסף על אותו דבר.

אלי זרחין: אם השיטה הזאת עובדת ומה שעובד, יכול להיות שהמדינה צריכה לבוא ולקחת בחלקים מסוימים באותם 7 בתי-ספר לנושרים, וסליחה, אני אקרא להם כמו שאני מכיר אותם, המדינה תיקח אחריות עליהם.

אלי זרחין: מדובר כאן על שתי שיטות שאני קורא להן שיטה עם מצוינות לילדים מאוד חלשים ולילדים מאוד חזקים.

אלי זרחין: כל שנה ב-1 לספטמבר יש מלחמה, העיר עושה הגרלה מי הולך לברנקו-וייס ומי הולך למקום לאחר.

אבי אור: העיר כבר לא עושה הגרלה, השנה הם עשו.

אלי זרחין: לא יעשו, לעיניכם הדברים למה ההורים כל-כך רוצים ללכת לשם, למה פתאום בית-ספר מקיף שש-שנתי, וסליחה זה בית-ספר רגיל שש-שנתי.

אביב קינן: אתה מדבר על שני בתי-ספר שונים.

אלי זרחין: אני מדבר על ברנקו-וייס ברמלה, מקיף.

ניבה חסון: לא, אבל יש גם אתגרי.

אלי זרחין: לא, אני מדבר על שש-שנתי.

ניבה חסון: יש שש-שנתי ויש אתגרי בבית-שמש.

אלי זרחין: למה האנשים כל-כך רצים לבית-ספר שש-שנתי, מה בעצם הוא מספק לאנשים?

אלי זרחין: למה בית-ספר אחר, שש-שנתי בעיר אחרת לא יכול לתת מצוינות במקצועות מדעיים לאותם ילדים שמצליחים בזה?

אלי זרחין: או קבוצות תמיכה בחינוך או בזוגיות או בדברים אחרים.

אלי זרחין: אני לא חושב שזה עולה הרבה כסף.

אלי זרחין: זה גם אחת מההחלטות של הנהלת בית-הספר, על מה העיר הולכת להשקיע.

אלי זרחין: כשבית-הספר רק נכנס ברמלה, אחד הוויכוחים היה שהוא לא רצה לקבל ערבים ועולים.

אלי זרחין: השיטה שלו היתה השיטה שלו, אני רוצה להצליח, אלה לא יודעים עברית, ערבים ועולים לא נקבל.

אלי זרחין: נלחמנו בזה ואני אתן לך דוגמה, עובד אצלנו עכשיו ברמלה בחור שסיים ברנקו-וייס ברמלה, הוא סיים כיתה ט' במקיף כשכל הציונים שלו שליליים, סיים ברנקו-וייס עם בגרות מלאה.

אלי זרחין: הוא אפילו בא למנהל עמל א', שאז היה מר פרנקל, עם תעודת בגרות ואמר, "אתה רואה, זרקת אותי, זה מה שקיבלתי".

אלי זרחין: אנחנו מדברים על שיטה, למערכת יש יכולת בעלויות לא כל-כך גבוהות ברמה הארצית, לקחת ילדים שנשרו ממערכת החינוך ולהביא אותם למצוינות.

אלי זרחין: אדוני היו"ר, הבחור הזה באוניברסיטה היום.

אלי זרחין: מי בכלל יכול היה לדמיין שהוא יהיה באוניברסיטה?

אלי זרחין: והייתי רוצה שהוועדה הנכבדה תפנה למשרד ואולי תבקש דיון מקיף.

מיכאל מלכיאור: על זה אנחנו נשמע.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע את משרד החינוך.

ניבה חסון: דווקא ברמלה זה היה בית-הספר הראשון שפתחנו בו אולפן לעולים.

ניבה חסון: בתוך בית-הספר נפתח אולפן עולים ויש היום גם תלמידים רבים.

מיכאל מלכיאור: בסדר, הבנו, זו הייתה גישה ראשונית.

ניבה חסון: נכון.

מיכאל מלכיאור: אני מקווה מאוד שזו היתה טעות ביסוד התפיסה.

מיכאל מלכיאור: אבל בואו לא ניכנס לזה, אם זה תוקן – אז זה תוקן, זה טוב.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע את משרד החינוך, בבקשה.

מוטי בנאו: אנחנו מכירים את התכנית של ברנקו-וייס, אני חושב שהמשרד לפחות בתקופה האחרונה מתקצב את הכיתות ברמות של מה שנקרא "כיתת אתגר", שזה בערך שלוש שעות.

מוטי בנאו: המשרד מקבל את ההחלטות שלו לגבי נושאים, ואני לא יכול להיכנס לעניין הזה כי אין לי את הסמכות.

מיכאל מלכיאור: רגע, אתה לא?

מוטי בנאו: אני מייצג את המשרד.

מיכאל מלכיאור: אז יש לך את הסמכות, אם הם שלחו אותך לפה – זה בגלל שהם חושבים שיש לך את הסמכות.

מוטי בנאו: עם כל ההערכה הרבה שיש לי לברנקו-וייס, אין ספק שצריך להגדיל את המסגרות האלה.

מוטי בנאו: יש גם מסגרות אחרות בתוך המשרד ואני לא עושה עכשיו תחרות, אבל הייתה לי הזכות לפני 10 שנים לפתח תכנית שנקראת "תכנית אומץ", שהקריטריון להיכנס לתכנית הזו הוא שבעה, שמונה, תשעה שליליים של בלתי מסוגלות, בעיות התנהגות, ביקור סדיר וכו'.

מוטי בנאו: הרעיון היה להיות בתוך המיין-סטרים בתוך המקיפים.

מוטי בנאו: ואני יכול לומר היום, כעבור 11 שנים שאחוז הנשירה במהלך כל השנים עמד על 3 אחוזים, דווקא באוכלוסייה הזאת.

מוטי בנאו: אחוז הבגרות הוא 60 אחוז והוא גם יותר גבוה מהממוצע הארצי.

מוטי בנאו: ויותר מזה, עשינו סקר בחלק מבוגרי אומץ, חלקם הגדול נמצא ביחידות קרביות, זה אחד הפרמטרים באמת להצלחה.

מוטי בנאו: גם רואים איך הם משבחים את המורים, במיוחד את מי שהוביל את הנושא, הרכז שהוא לצורך העניין היה די דומה למה שקורה בברנקו-וייס.

מוטי בנאו: אני לא חושב שבבתי-הספר הרגילים זוכרים כך את המורים.

ברכה מציאל: ממתי הנתונים שאתה מדבר עליהם?

מוטי בנאו: הנתונים האלה הם ממחקר שאנחנו עשינו לפני בערך כחצי שנה.

מיכאל מלכיאור: אף אחד לא טוען שזו השיטה היחידה שמצליחה, השאלה למה המשרד לא מרחיב את האפשרות לשיטה הזאת או לשיטה אחרת, כי יש המון ילדים שנושרים ונופלים בין כל השיטות.

מיכאל מלכיאור: לי לא איכפת איזו שיטה תהיה, אם אלה שיטות טובות לילדים והן מצליחות.

מיכאל מלכיאור: אבל למה המשרד לא מרחיב אם יש צורך להקים מסגרות של ברנקו-וייס ברחבי הארץ, למה לא עושים את זה?

מוטי בנאו: בתוקף תפקידי כממונה ארצי על ביקור סדיר, אני מופיע בפני הנהלת המשרד המורחבת, ויש לי מה לומר ואני אתייחס גם לנושא הזה.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש שתגיד פה, אחרת אין לך סיבה שתבוא לפה.

מוטי בנאו: אין לי סמכות לקבל החלטות.

מיכאל מלכיאור: תגיד את דעתך.

מיכאל מלכיאור: אין לך סמכות, אז לא בשם המשרד.

מוטי בנאו: אז אני חוזר ואומר את דעתי.

מוטי בנאו: מסגרות כאלה בוודאי שיצמצמו את הנשירה, אבל זו פונקציה של משאבים ובמשרד יש מי שמקבל את ההחלטות.

מיכאל מלכיאור: הבנתי.

יהודה סקר: המטה שלכם בירושלים ובירושלים אתם לא פועלים, מדוע?

יהודה סקר: והאם יש מעקב אחר בוגרי ברנקו-וייס בצבא ואחריו?

יהודה סקר: מי קובע את תכנית הלימודים?

יהודה סקר: ואיך היחס כלפי עשרת המשפחות האתיופיות, עמותה שאני מתנדב בה, ושמעתי אתכם גם בחבר הנאמנים של הסוכנות, אתם לא עושים מספיק למען התלמידים של עולי אתיופיה ומדוע?

ניבה חסון: המטה שלנו באמת יושב בירושלים ואין לי אלא להצטער על זה שאין לנו סניף בירושלים.

ניבה חסון: זה נכון, יש משהו קצת תמוה, ירושלים, על אף המצוקות הגדולות שיש בה, לא נתפסת כעיר פריפריה.

ניבה חסון: זו באמת שאלה.

יהודה סקר: אחוז הנשירה הוא אחד הגבוהים בארץ.

ניבה חסון: זה נכון.

מיכאל מלכיאור: כי הם הסבירו בהתחלה שלא הם קובעים איפה יפתחו במסגרות, הרשות המקומית יחד עם משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: אבל יהודה, סליחה, אתה עדיין לא מנהל את הישיבה.

יהודה סקר: לא, שאלתי שאלות.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: אתה שאלת שאלה עליה קיבלת תשובה בתחילת הישיבה.

מיכאל מלכיאור: לא הם הולכים ומחפשים איפה להיכנס, כשרשות מקומית רואה שיש לה בעיה כזאת, קובעים יחד עם משרד החינוך ומבקשים מברנקו-וייס להיכנס ולהקים מסגרת בתוך הרשות הזאת.

מיכאל מלכיאור: בירושלים כנראה שלא עשו את זה.

ניבה חסון: מילה בנושא של עולים מאתיופיה.

ניבה חסון: אנחנו מובילים תכנית יחד עם הפרויקט הלאומי, אתה ישבת בוועד המנהל, אנחנו עובדים עם 7,000 ילדים אתיופיים בכל הארץ עם אותם ממדים פדגוגיים שעכשיו הזכרנו, הן הממדים הלימודים והן הממדים הרגשיים והחברתיים.

ניבה חסון: יש הצלחה מאוד גדולה לתלמידים שנמצאים בתכניות.

ניבה חסון: אני חושבת שציטטנו אפילו במליאה, הם הגיעו ל-70 אחוזים הצלחה.

ניבה חסון: 70 אחוז מהילדים בוגרי י"ב שהיו בתוך התכנית, השיגו תעודות בגרות.

ניבה חסון: כך שבאמת יש לנו תרומה רבה בידע ובהובלה שלנו עם ילדי אתיופיה.

מיכאל מלכיאור: הציע פה יהודה סקר, שאולי נוציא אתכם למשפט על זה שאתם לא עושים מספיק בשביל האתיופים.

מיכאל מלכיאור: כל הכבוד, פה זו אגודה, עמותה, זה לא העבודה שלהם, בסה"כ זה העבודה של מדינת ישראל, הם באים ועושים.

יהודה סקר: אני לא באתי בטענות.

מיכאל מלכיאור: לא, אתה באת בטענות מאוד קשות.

מיכאל מלכיאור: חוץ מזה שהם באמת עושים עבודה נפלאה גם עם האוכלוסייה של העולים מאתיופיה, אבל זה עבודה שהמדינה צריכה לעשות.

מיכאל מלכיאור: אתה שומע שנציג משרד החינוך יושב פה קצת במבוכה ולא יודע איך לענות בכלל על שאלה בסיסית.

יהודה סקר: ההערה שלי היתה כלפי משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: אולי נשמע קצת את התלמידים.

אלכס מילר: שאלה מקצועית, מה השעות של התלמיד כיום בברנקו-וייס, כמה להערכתך זה צריך להיות ומה העלות התקציבית של זה?

מוטי בנאו: בברנקו-וייס?

אלכס מילר: כן.

ניבה חסון: שעות של מה?

אלכס מילר: שעות של התלמיד.

מוטי בנאו: אם אנחנו מדברים ברמה של מרכז חינוך, זה 3,7.

מוטי בנאו: צריך לדעת שבעצם ילד ממוצע רגיל מקבל 1.9.

מוטי בנאו: אחר-כך יש עד הרמה המקסימלית של 3,7.

אלכס מילר: כמה להערכתך צריך להיות?

ניבה חסון: 3,7 זה תקציב ראוי לבתי-הספר, כשאנחנו בהחלט בונים ברמה התוספתית.

ניבה חסון: אנחנו לא מתחמקים מהאחריות והרצון שלנו כקרן לתמוך בתוך בתי-הספר.

ניבה חסון: אבל 3,7 מספק את התקציב של מערכת השעות הנורמטיבית של היום, שבית-הספר זקוק לה.

מיכאל מלכיאור: זה לא מספק כי אתם לא צריכים להוסיף 40 אחוזים מהתקציב מעוד מקורות, אם זה היה מספק.

ניבה חסון: אנחנו עוד לא יושבים באמת על 3,7, כבוד היו"ר.

מיכאל מלכיאור: לא?

ניבה חסון: אנחנו מקווים השנה לשבת על 3,7.

ניבה חסון: זו ההבטחה של המנכ"ל עכשיו, לתת 3,7 לכל בתי-הספר.

אלכס מילר: אתה דיברת כרגע על התכנית במשרד החינוך?

מוטי בנאו: נכון.

אלכס מילר: אני שואל את השאלה המקצועית.

אלכס מילר: ילדים שיש להם סכנה לנשירה, כמה שעות להערכתך הילד צריך לקבל בשנה?

מוטי בנאו: מתוך הניסיון שלי, הוא מקבל תכנית אומץ, זה 4.2.

אלכס מילר: 4.2, אני שואל אותך שאלה עכשיו ממה שקיים היום, מה העלות התקציבית, למה נותן לי 4.2?

מיכאל מלכיאור: כי אתה לא יכול להגיד, כי זה תלוי כמה תלמידים תכניס.

אלכס מילר: לא, יש את האחוזים, הם יודעים את זה היום.

אלכס מילר: היום יש אחוז של ילדים בסכנת נשירה, אנחנו רואים את האחוזים האלה כל יום.

אלכס מילר: היום משרד החינוך יודע לכמה ילדים יש בעיה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו יודעים כמה נשירה יש לפי המספרים הרשמיים של משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: אנחנו יודעים מה אחוז הנשירה בכיתה י"א לפי המספרים הרשמיים.

מיכאל מלכיאור: אני בטוח שזה הרבה יותר גבוה, אבל לפי המספרים הרשמיים זה בערך 6 אחוז מהתלמידים.

מיכאל מלכיאור: זה אלו שנושרים בפועל, ועוד 2 אחוזים נוספים שבכיתה י"ב.

מיכאל מלכיאור: אם אתה לוקח את אלו שבפוטנציאל של נשירה ואלו שהם בנשירה סמויה, אני מניח, אני לא יודע אם יש לנו נתונים.

מוטי בנאו: כ-30 אחוזים.

מיכאל מלכיאור: כ-30 אחוזים.

מיכאל מלכיאור: אז אתה לא תבוא ותגיד, תעשה חשבון של 4.2 זה 30 אחוזים מכלל התלמידים, תקבל מספר כזה.

מיכאל מלכיאור: הרי זה דיפרנציאלי, זו לא שאלה שניתן לענות עליה.

אלכס מילר: אבל אתה מסכים איתי שאם לאותו ילד שנמצא בסכנת נשירה או שיש לו איזה שהן בעיות כאלה ואחרות, אם אתה לא משקיע בו, אין, הלך, נכון.

אלכס מילר: אתה צריך להוסיף שעות, אתה צריך להשקיע, בית-הספר או הרשות צריכים למצוא לו מסגרת כדי שהילד הזה לא ילך לאיבוד.

אלכס מילר: אז בסופו של דבר, בצורה כזו או אחרת, אתה צריך להשקיע את השעות האלה, אחרת הילד הולך לאיבוד.

אלכס מילר: אני לא חושב שבית-הספר והמורים שנמצאים שם הם גורילות, בסופו של דבר הילד צריך לבוא ולצבור איזשהו כוח של השכלה לעתיד שלו.

אלכס מילר: אבל אם אנחנו רואים שהוא בעצם מאבד את הכוח הזה, אין לו השכלה, אם לא נשקיע בו בשעות, אז הוא הלך לאיבוד, הוא לא יסתדר עם השעות שקיימות היום.

אלכס מילר: ביום אחד הוא לא יבוא פתאום וישלים את כל מה שחסר לו.

אלכס מילר: אז אני שואל את השאלה הכי פשוטה, החינוך מודע לכל, אתה הרי דיברת על הקריטריונים שהם יכולים להיכנס, האם יש דיווח מכל בית-ספר על אותם ילדים שיש להם בעיות מבחינת הלימודים?

אלכס מילר: זה דבר ראשון.

אלכס מילר: איך אתם מתייחסים לדיווחים האלו ומה אתם עושים עם הילדים האלו?

אלכס מילר: כמה שעות אתם משקיעים והאם ישנן בקשות?

אלכס מילר: אנחנו כל הזמן חוזרים לאותו סיפור שיש אי-ודאות, אנחנו כל הזמן מרחפים באוויר עם כל הנושא הזה של הנשירה, של סכנה.

אלכס מילר: אני רוצה לדעת אם יש אפשרות בתוך מערכת החינוך לדעת על כל ילד שיש או יכולה להיות אתו בעיה.

אלכס מילר: ומה אתם עושים?

אלכס מילר: אם אתם אומרים שזה אחוזים, ושאין כסף, אז אנחנו מבחינתנו אומרים שכל שנה הילד הזה מתדרדר ואז אנחנו באים וזועקים למה אין שר רווחה בשביל לטפל בילדים האלה בעתיד?

אלכס מילר: בסופו של דבר הם נכנסים לתוך מסגרת של טיפול סוציו-אקונומי כי אין מה לעשות.

אלכס מילר: אז אני שואל שאלה, האם עכשיו עוקבים אחר כל ילד וילד והאם יש דיווח מבתי-הספר על אותם ילדים שהם בסכנה של נשירה?

מיכאל מלכיאור: אבל זו שאלה אחרת ממה ששאלת לפני זה.

אלכס מילר: בעצם זה הכיוון.

מיכאל מלכיאור: אני יודע.

אלכס מילר: בסופו של דבר, אלה הן השעות והוא צריך להשקיע את השעות האלה, את הכסף הזה עבור הילדים.

מוטי בנאו: אנחנו בעיצומו של תהליך שנקרא "תיק תלמיד", שזה דבר חסוי וזה פתוח רק לגורמים מסוימים, שבו נוכל לדעת, קרי מה ששאלת, כמעט בכל רגע נתון, מה מצבו של כל תלמיד.

אלכס מילר: קיבלת נתונים, מה הלאה?

מיכאל מלכיאור: זו שאלה של המדיניות התקציבית של משרד החינוך וזה לא השולחן שלו.

מיכאל מלכיאור: היום אין מענה כולל, יש מענה לכמה וכמה ילדים, אבל מענה כולל אין.

מוטי בנאו: זה גם מדיניות של ממשלת ישראל.

מיכאל מלכיאור: כן, בסופו של דבר, זה של ממשלת ישראל.

אלכס מילר: יש פה חשב של משרד החינוך.

אלכס מילר: אני רוצה לדעת מספר, מיליארד, שני מיליארד, 300 מיליון, כמה עולה להוציא על תוספת לילדים שהם במצב כזה?

אלי זרחין: כב' חה"כ מילר, ברשותך כמי שעובד בשטח בתוך בית-ספר, קודם כל מוטי הוא בין האנשים שנלחם בשביל הילדים.

אלי זרחין: ואני כגוף ציבורי, אתה מכיר אותי.

מיכאל מלכיאור: אלי, אלי.

אלכס מילר: אף אחד פה לא נלחם באף אחד.

אלי זרחין: אדוני, שעה אחת מספיקה, תן לבית-ספר.

אלכס מילר: אני רוצה לדעת עלות תקציבית בטיפול בילדים.

מיכאל מלכיאור: קודם כל מישהו צריך להחליט לעשות את זה.

מיכאל מלכיאור: אחרי שמחליטים לעשות את זה, או כחלק מהחלטה כזאת אסטרטגית, אני לגמרי מסכים אתך, רק כחלק מהחלטה כזאת, צריך לדעת כמה זה עולה ומה האמצעים לעשות את זה, אולי בהדרגתיות, אולי לפי מידת הסיכון של הילד וכו'.

אלי זרחין: אדוני היו"ר, שעה אחת תפתור את הבעיה.

אלכס מילר: אנחנו לא מקצים כרגע שום שעה, אנחנו סה"כ רוצים לדעת מה העלות התקציבית, כי כרגע מדובר על כך שכל ילד צריך בשביל להצליח ובשביל לעבור את הגשר הזה של אי ההצלחה, לקבל לפחות תוספת של כך וכך ושעות.

אלכס מילר: צריך לדעת כמה זה עולה, ברגע שיודעים כמה זה עולה, אפשר לעשות תכנית מסודרת ולשים על השולחן של רה"מ ולהגיד לו, תשמע, תוסיף סכום כזה של כסף, בעוד חמש, עשר שנים לא תצטרך להתמודד עם 20 אחוזים מתוך האוכלוסייה עם בעיות סוציו-אקונומיות, כי תוציא אותם עכשיו מתוך המסגרת אם תשקיע חצי ממה שאתה משקיע באנשים האלו בעתיד.

מיכאל מלכיאור: זו גישה שבהחלט אני מוכן לאמץ מיידית.

מיכאל מלכיאור: שמת אתגר על שולחנו של משרד החינוך ואנחנו נקבל החלטה בהתאם.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

אפרת סמיה: תודה.

אפרת סמיה: אני יועצת ופסיכולוגית בבית-שמש, בשירות הפסיכולוגי, ולכן אני זוכה להיות הן בחינוך הרגיל הנורמטיבי במסגרת ההתמחות שלי, והן במסגרת של בתי-הספר האתגריים.

אפרת סמיה: כך התייחסו לתחום של הטיפול ברווחה ובתחום הסוציו-אקונומי ומאוד חשוב לי לציין את זה שתלמידים שמגיעים לבתי-הספר האתגריים, בחלקם הגדול מאוד נמצאים בטיפול הרווחה.

מיכאל מלכיאור: בחומר שחולק פה יש פילוח על איזה אחוז נמצאים בטיפול הרווחה.

אפרת סמיה: נכון, יש תלמידים שמגיעים עם תיקים פליליים.

מיכאל מלכיאור: רק לזה יש פילוח כאן.

אפרת סמיה: נכון.

אפרת סמיה: אבל חשוב מאוד לדעת שברגע שתלמיד מגיע לאתגרי, הרווחה, לפחות בעיריית בית-שמש.

מיכאל מלכיאור: 33 אחוזים מטופלים על-ידי לשכות הרווחה; בליווי קצינת מבחן 28 אחוזים וכו'.

אפרת סמיה: מבחינת ההצלחה שלנו, כמעט ל-95 אחוזים מהילדים שמגיעים אלינו יש תיקים פליליים.

אפרת סמיה: במהלך השנה עד שלוש שנים שהם נמצאים אצלנו, אנחנו עובדים בצורה אינטנסיבית מאוד עם שירות המבחן וגורמי הרווחה.

אפרת סמיה: בדרך-כלל התיקים הפליליים שלהם נסגרים עם עבודה טיפולית בתוך מסגרות ביה"ס.

אפרת סמיה: זה באמת ממד הצלחה מאוד חשוב בתוך בתי-הספר.

אפרת סמיה: מההיכרות שלנו בתוך הרווחה עם הקושי שלהם להתמודד עם תלמידים, מדובר בנערים ונערות שנמצאים בסיכון ולא מוכנים לצאת מהבית, וזה גיל בעייתי ואי אפשר לחייב אותם לצאת מהבית אלא רק בצו בימ"ש, והם נקלטים אצלנו בבתי-הספר, מצליחים לרוב לעשות אתם עבודה מאוד טובה, גם בשילוב בקהילה.

מיכאל מלכיאור: אז את, כפסיכולוגית שעובדת עם שתי השיטות, מאוד ממליצה על השיתוף.

אפרת סמיה: אני מאוד ממליצה ואני מאוד רואה גם את המאמצים בתוך בתי-הספר הנורמטיביים, עם כל התכניות הקיימות ויש המון תכניות במשרד החינוך לשלב, ונמצא פה גיא, זה תלמיד שליוויתי אותו במסגרת החינוך הרגילה ולאחר מכן הוא הגיע לאתגרי, ועשינו כל מה שניתן לעשות וזה לא הצליח.

אפרת סמיה: והיום אני חושבת שגיא נמצא במקום אחר לגמרי, וחשוב לי מאוד שתשמעו את רונית, את אימא שלו, שמאוד התנגדה לבית-הספר והיום היא במקום אחר לגמרי.

מיכאל מלכיאור: אז בואו נשמע אותם.

אפרת סמיה: לגבי בית הספר להורים שקיים אצלנו, אנחנו משקיעים בזה המון משאבים.

אפרת סמיה: אנחנו עובדים עם ההורים אחה"צ, חשוב לנו מאוד גם לעבוד אתם בשיתוף כל הצוות, זה לא יועצת מול ההורים אלא כל צוות ביה"ס.

מיכאל מלכיאור: הבנתי.

מיכאל מלכיאור: בואו נשמע אותם.

רונית בן-משה: קודם כל, הכל נורא משפחתי, האווירה היא מאוד שונה.

רונית בן-משה: הבן שלי פשוט נפל בין הכיסאות, המסגרת הרגילה לא התאימה לו ואני תמיד שייכתי את זה לאסון שעברנו, אני אלמנה וחשבתי שהכל סביב הסיפור שהאבא מת כי כשהאבא היה בחיים הוא עקב אחר כל דבר.

רונית בן-משה: תמיד הלכתי לכיוון ההוא והיה לי מאוד קשה להשלים עם זה שהבן שלי צריך ללכת למסגרת אחרת, היה לי מאוד קשה לי לקבל את זה.

רונית בן-משה: היום אני בעננים, הילד הולך בכיף, אני לא צריכה להעיר אותו, אני לא צריכה להילחם אתו כדי שהוא יקום.

רונית בן-משה: הוא הולך, הוא בא הביתה, יש לו מה לעשות, הוא כל הזמן עסוק והלימודים שלו פורחים והציונים שלו יפים מאוד, הוא משתלב בכיתה י"א במקצועות מסוימים.

רונית בן-משה: פשוט האווירה היא שונה, הרבה יותר ממה שהיה קודם.

מיכאל מלכיאור: גם אתה חושב כך, גיא?

גיא בן משה: כן.

מיכאל מלכיאור: הולך בכיף לבית-הספר?

גיא בן משה: קם בבוקר בכיף הולך לבית-ספר, לא כמו בשנה שעברה.

גיא בן משה: בשנה שעברה הייתי קם מאוחר, הולך ויושב חצי שעה בבית-הספר וחוזר.

גיא בן משה: לא הייתי לומד.

מיכאל מלכיאור: ולמה זה כיף ללמוד כך?

גיא בן משה: כי הכיתה זה כמו המשפחה שלך.

גיא בן משה: אתה יושב אתם, כולם מכירים את כולם, כל ביה"ס מכיר את כולם, אתה לא בא יום אחד, ישר מתנפלים עליך ובודקים אותך, למה לא באת?

גיא בן משה: אתה רואה, אתה מרגיש את האווירה, אז אתה אומר, אני אלמד, אני יותר אשקיע, ואתה רואה את המורים כאילו הם ההורים שלך.

גיא בן משה: אתה אומר, אם אני אשקיע עכשיו, אז זה ייתן להם רושם טוב עליי, ככה יאהבו אותי יותר.

מיכאל מלכיאור: טוב, יופי.

אדם מלכה: אפשר להוסיף משהו?

מיכאל מלכיאור: מי אתה?

אדם מלכה: אני גם בוגר של ביה"ס, אני הייתי אתם מהשנה הראשונה שפתחו את הכיתה הניסיונית ומשם המשכתי להכנת שירות.

אדם מלכה: אני עברתי שש מסגרות מכיתות ז' עד י"ב, ואני יכול להגיד שמה שמיוחד בביה"ס הזה, שהם מבינים אותך יותר פה, מקבלים אותך כמו שאתה.

אדם מלכה: זה לא כמו בי"ס אחר שמנסים להילחם איתך ולשנות אותך בכוח.

אדם מלכה: מה שאהבתי באמת בבית-הספר, הקשר, כמו שהוא אומר, של המשפחה, שבעצם כל הזמן הם בקשר עם הבית, בבוקר הם עובדים אתך בצורה מסוימת, אז הם בקשר עם ההורים ומספרים, ומבקשים להמשיך את זה ככה בבית, שהבית יבין מה קורה בבית-הספר בעצם.

רונית בן-משה: יש הרגשה אחרת, אני לא באתי לביה"ס, שואלים עליי, אני חסר להם, אני לא הגעתי.

רונית בן-משה: זה אחרת, זה לא כמו שאתה תלמיד מבין 40 ילדים, לא באת, לא נורא.

רונית בן-משה: זה אחרת לדעתי.

ניבה חסון: אדם אמר במובלע, מביה"ס הלכתי לשנת שירות.

ניבה חסון: אדם הוא לפני הגיוס הצבאי, אבל תספר מה זה שנת שירות,

אדם מלכה: שנת שירות זה בעצם בסוף כיתה י"ב הודיעו לנו שנפתחת שנת שירות של ברנקו-וייס, זאת היתה השנה הראשונה ולא ידענו מה הולכים לעשות.

אדם מלכה: בעצם במהלך שנת השירות, בבוקר אתה קם, יש לך התנדבות, ההתנדבות שלי הייתה בבית-ספר יסודי.

אדם מלכה: חלק מהחבר'ה התנדבו בתיכון וחלק בחטיבת ביניים.

אדם מלכה: היינו בדרך כלל משלימים שם בגרויות.

אדם מלכה: אתה גר בדירה עם עוד כמה חבר'ה, הם נותנים לך תקציב שבו אתה מתכנן את הבית, חשבונות והכל.

אדם מלכה: במהלך השנה נזרקתי להרבה מקומות.

אדם מלכה: אם הייתי בעצם מתחיל צבא, אני בטוח שהייתי עף מהצבא באיזושהי דרך אחרת, בגלל שלא הייתי מסתגל, כי בוא נגיד ככה, לא הייתי מבין מה זה פקודות, כאילו שאני מחויב לעשות משהו שאומרים לי.

אדם מלכה: ובמהלך שנת שירות כן הבנתי את זה.

אדם מלכה: וברנקו-וייס אני יכול להגיד שתרם לי הרבה בתחום הרגשי ובכלל בחיים כאילו להבין איך אני צריך לעבוד ואיך אני צריך להסתכל על החיים.

מיכאל מלכיאור: שיהיה לך בהצלחה.

ורוניקה סטיבנסקי: אותי גם העיפו מביה"ס, העבירו אותי לביה"ס הזה, היו לי תיקים, בלגן, הייתי עושה הרבה שטויות ולא רצו לגייס אותי לצבא.

ורוניקה סטיבנסקי: ובכלל לא האמנתי שאני בבי"ס.

ורוניקה סטיבנסקי: וואללה, בזכות ביה"ס הזה.

מיכאל מלכיאור: גם בבית שמש?

ורוניקה סטיבנסקי: כן.

ורוניקה סטיבנסקי: הם סידרו לי לעשות שירות לאומי במקום נורא קטלני וזה רק בזכותם.

ורוניקה סטיבנסקי: וגם סיימתי 12 שנות לימוד, עשיתי בגרות חלקית, יש לי בדיוק חצי.

ורוניקה סטיבנסקי: וכל זה בזכותם, כי אם לא הייתי, הייתי מסיימת כיתה י', לא הייתי הולכת לצבא.

ורוניקה סטיבנסקי: וזהו, גם המורים שם הם מאוד נחמדים, הם באמת מנסים לעזור ומסתכלים עליך בגובה העיניים.

ורוניקה סטיבנסקי: ואה, גם מסיימים מוקדם.

ורוניקה סטיבנסקי: כי לנו קשה ללמוד עד שעות מאוחרות, אז מסיימים מוקדם.

גיא בן-משה: יש הפסקה אחרי כל שיעור.

גיא בן-משה: אתה יכול לצאת להתאוורר לשתות וזה.

אדם מלכה: גם כלפי הבגרויות בעצם, רק באמצע י"ב התחלתי לחשוב שאני רוצה לעשות בגרויות, בעצם חסרים לי היום רק שלושה מקצועות.

אדם מלכה: ובמהלך שנת השירות צברתי ניסיון בהדרכה, ונכון להיום אני עובד עם כיתה מקדמת בבית-ספר בבית-שמש.

אדם מלכה: ופתחו עוד דלת בתחום של העבודה בעצם.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: חבר-הכנסת זכור, בבקשה:

עבאס זכור: הדיון בנושא חשוב מאוד וברור לכולנו שכל ילד יכול להצליח.

עבאס זכור: אם כל ילד יקבל את המסגרת שמתאימה לו ויושקע בו מה שצריך, הוא יצליח.

עבאס זכור: למשל, יש לי בן בכיתה י"א, היה חלש מאוד באנגלית.

עבאס זכור: הבאתי לו מורה לשיעורים פרטיים, היום הוא הכי טוב באנגלית מפני שהוא קיבל את ההשקעה, את היחס הטוב מהמורה שלו בשיעור פרטי והוא הצליח מאוד.

עבאס זכור: ואני אומר ש-30 אחוזים נשירה, זה אחוז גבוה מאוד.

מוטי בנאו: זה נשירה סמויה.

מיכאל מלכיאור: לא, הוא אמר שהנשירה הרשמית זה 6 אחוז, הפוטנציאל והנשירה הסמויה ביחד זה מגיע ל-30 אחוזים.

עבאס זכור: אלה הנושרים, אם הם לא יקבלו את המסגרת שלהם, הם יפנו רק לפשע ורק ידרדרו.

עבאס זכור: למה שלא תהיה החלטה שיושקע בילדים?

עבאס זכור: הם העתיד של המדינה והמדינה חייבת להשקיע איך שצריך וגם מה שצריך.

עבאס זכור: הבעיה התקציבית זה קל מאוד, שיושקע רק בתחום הזה שהם העתיד של המדינה.

מיכאל מלכיאור: תודה.

מיכאל מלכיאור: בואו נקבל את ההחלטות כדלהלן.

טלי: אני יכולה להוסיף משהו?

טלי: אני יושבת כאן ומקשיבה, אני יושבת כאן כנציגת הורים של העיר בית-שמש ואני יודעת שאני יושבת פה באמת עם הרבה גאווה על מה שמכון ברנקו-וייס השקיע ומשקיע בעיר.

טלי: תקן אותי אם אני טועה, כיום ישנם בבית-שמש בפועל שני בתי-ספר תיכוניים רגילים תחת מטריה של מכון ברנקו-וייס, שש-שנתיים.

טלי: לצערנו הרב האוכלוסייה החילונית מתמעטת בעיר והמכון עם החלטה שהשותף לה זה משרד החינוך, החליטו לסגור בית-ספר אחד ולצמצם את שני-בתי הספר לבית-ספר אחד, בלית ברירה מטעמים שונים.

טלי: אבי לא מכיר אותי אישית, אבל שמו הולך לפניו בעיר.

טלי: הוא עושה עבודת קודש עם הילדים וחשוב לי לציין פה שהוא מגיע אליהם הביתה, אם ילד לא מגיע יומיים, שלושה, לדבר אתו ולשכנע אותו שחשוב שהוא יהיה בבית-הספר.

טלי: מה שהילדים פה אומרים, זה בדיוק כך.

טלי: נכון, לא כל הילדים מתאימים לחיות במסגרת הנורמטיבית הרגילה, ולפעמים אנחנו כהורים מרגישים אשם שהילדים שלנו פה איפה שהוא נפלו בין הכיסאות, כי המערכת הזאת לא ממש מתאימה להם.

טלי: המערכת האתגרית בוודאי לא מתאימה לכל תלמיד שהוא בפוטנציה נושר, ובאיזשהו מקום בית-שמש, לצערי הרב, בנתונים האחרונים שפרסם משרד החינוך, עומדת על 6.1 אחוזים תלמידים נושרים ממערכת החינוך.

מיכאל מלכיאור: זה הממוצע הארצי.

טלי: לצערי הרב בית-הספר פקוק, מסוגל לקבל רק 100 תלמידים.

אפרת סמיה: זה מספיק, אחרת הוא יאבד את כל הייחודיות שלו.

טלי: השאלה שלי, אני מייצגת 24 אלף תלמידים של העיר בית-שמש, לאו דווקא התלמידים של ברנקו-וייס.

טלי: ואני יודעת שהם נותנים מענה לכל גווני האוכלוסייה בעיר.

טלי: העניין שלנו כהורים הוא כפול, דבר ראשון, שלילדים שלנו יהיה מענה, גם אם ילד לא מסתדר בתוך המערכת הנורמטיבית, שיהיה לו מענה הלאה כדי שלא נמצא ילדים כמו שאנחנו יודעים שיש לא מעט, לצערי הרב, ילדים שיושבים בבית בלי מענה.

טלי: שגם אם אתה מסיע אותם לירושלים או לתל-אביב, המענה הוא לא מספיק.

טלי: אני חושבת שראש העיר של בית-שמש היה בין הראשונים שהאמין ביכולות של מכון ברנקו-וייס.

מיכאל מלכיאור: תודה, אני חושב שהדברים מובנים.

טלי: אנחנו כהורים מבקשים מהוועדה פה רק דבר אחד, כשנכנסה שרת החינוך החדשה לתפקידה, היא אמרה שעל דגלה היא חורטת דבר ראשון, לשנות את החוק שמדבר על 10 שנות לימודים שהן חובה.

טלי: אנחנו כהורים מרגישים באיזשהו מקום שהילדים נופלים פה בין הכיסאות.

מיכאל מלכיאור: זה לא הנושא היום, אבל לגבי זה יש לי הצעת חוק בעניין הזה, והצעת החוק עומדת לעבור.

מיכאל מלכיאור: אנחנו עכשיו במשא ומתן אינטנסיבי עם האוצר, משרד החינוך תומך בזה.

מיכאל מלכיאור: וגם לי וגם לרונית יש הצעת חוק דומה ואנחנו עובדים ביחד על הנושא הזה.

מיכאל מלכיאור: יש לזה השפעה גם על שאלה של נשירה, כי עד עכשיו המערכת יכולה להגיד, אנחנו פטורים מאחריות על הנושרים בכיתה י"א ו-י"ב, כי הם לא תחת חינוך חובה.

מוטי בנאו: הזכות היא רק של הילד להחליט, לא של המערכת, לדעתי.

מיכאל מלכיאור: נכון, אבל ברגע שיש 12 שנות חינוך חובה, ואני מקווה שבחודשים הקרובים נוכל כבר להעביר את החוק הזה, בשותפות ובעזרה של משרד החינוך, אז הדברים ייראו אחרת.

מיכאל מלכיאור: וזו גם הסיבה שהאוצר אומר שזה עולה הרבה יותר ממה שזה באמת עולה ושאף אחד לא עושה את החשבון מה זה חוסך לאורך זמן.

מיכאל מלכיאור: אבל אני לא רוצה עכשיו להיכנס לזה.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לקבל את ההחלטות.

מיכאל מלכיאור: קודם כל, אני חושב ששמענו פה בוועדה את הגישה של שיטת ברנקו-וייס, לטפח ולעזור ולחזק את הילדים שהם בסכנה או שנשרו מהמערכת, ולתת להם מסגרות ייחודיות שהן באמת עם תוצאות מדהימות.

מיכאל מלכיאור: אנחנו כוועדה רוצים לחזק את ידיהם של העוסקים במלאכה הזאת, של ברנקו-וייס ולקרוא למשרד החינוך ולרשויות המקומיות בארץ להרחיב את המסגרות הללו יחד עם מסגרות אחרות שקיימות במשרד החינוך, כמו מסגרת אומץ ומסגרות אחרות, כדי לתת מענה לכמה שיותר מהילדים האלו שמגיע להם מענה, כי לכל ילד מגיע מענה.

מיכאל מלכיאור: להרחיב את המסגרות הללו כדי לטפל בשאלה החמורה מאוד של נשירה, שזה בעצם אומר שהחברה עוזבת את הילדים הללו ואומרת שאין להם באמת סיכוי להשתלב בחברה, בצבא, במסגרות העבודה אחר-כך וכבר מסמנת אותם בגיל מאוד צעיר.

מיכאל מלכיאור: אנחנו רואים מתוך התוצאות פה שאין שום סיבה לסמן את הילדים הללו, אלא יש לתת להם את האפשרויות האינדיבידואליות להתפתח לפי היכולת שלהם.

מיכאל מלכיאור: בנוסף, היינו מאוד רוצים לקבל ממשרד החינוך תכנית כוללת למלחמה בנשירה.

מיכאל מלכיאור: לא חייבים ליישם אותה היום ומחר, כי כולם יודעים את המגבלות התקציביות, אבל ברגע שיש תכנית כוללת עם כל המרכיבים, גם עם המרכיבים המעשיים, המרכיבים התקציבים והמלחמה בנשירה ולחיסול הנשירה, מגמה של אפס סובלנות כלפי הנשירה, אז החברה הישראלית ככלל וממשלת ישראל, כנסת ישראל, יהיה לנו אז את הכלים לדעת מהן האופציות עומדות לפנינו.

מיכאל מלכיאור: לכן אני שם את האתגר הזה, שדיבר עליו גם חה"כ אלכס מילר, בפני משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: תנו לנו תכנית כוללת ואנחנו כבר מבינים אין ביכולתו של משרד החינוך ליישם ולתת מענה לכלל האוכלוסייה עם השעות הדרושות.

אלכס מילר: אני לא רוצה לחזור על הדברים של חה"כ זכור, אנחנו גם ניתן שם לתכנית הזאת, "כוללת בקהילה".

מיכאל מלכיאור: בארה"ב הייתה תכנית מאוד מוגבלת, שלא משאירים ילד מאחור.

מיכאל מלכיאור: זו היתה תכנית מאוד רחבה בארה"ב.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שאנחנו זקוקים לתכנית לאומית בממדים הללו, ואני שם את האתגר על השולחן, אתם יש לכם ישיבה מחר או ביום רביעי, בנושא הזה, אז אני מבקש ממך להעביר להנהלת המשרד גם לגבי ההחלטות שלנו לגבי ברנקו-וייס, וגם למדוד תכניות אחרות.

מיכאל מלכיאור: אבל אנחנו מקבלים בהחלט את ההערכה של משרד החינוך שיש שיטות שונות מצליחות, אז צריך ללכת על מה שמצליח, מה שמוכיח תוצאות, כמו השיטה של ברנקו-וייס ולאפשר את השיטה הזאת שתתרחב לכלל האוכלוסייה במדינת ישראל ולכל האזורים ולא במקום שבמקרה יש מישהו עם מודעות ברשות המקומית או במקרה יש איזה ראש רשות, אלא צריך לאפשר לכלל הילדים במדינת ישראל לקבל את האפשרות הזאת.

מיכאל מלכיאור: ואנחנו נשמח לשמוע ממשרד החינוך חזרה תוך זמן סביר, מה בכוונתם לעשות כדי לפתח תכנית לאומית בתחום הזה.

מיכאל מלכיאור: כמה זמן אתה רוצה בשביל לפתח תכנית כזאת?

מוטי בנאו: עוד לפני סיום השנה.

מיכאל מלכיאור: לא, זה קצת הרבה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמח לקבל את התכנית תוך חודשיים.

מיכאל מלכיאור: ומה שלא עושים תוך חודשיים, גם לא עושים עד סוף השנה.

מיכאל מלכיאור: אני מודה לכולכם, הישיבה נעולה.