הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 17, פרוטוקול מספר 25, 2006-12-26 13:00

סופה לנדבר: רבותיי, אני פותחת את הישיבה.

סופה לנדבר: אני מצטערת שהמקום צר אבל אני מקווה שבמקום הצר הזה אנחנו נגיע לדברים הנכונים, שבעצם אתם מצפים וגם אנחנו רוצים להגיע אליהם.

סופה לנדבר: אני לא רוצה להרחיב, אבל קיבלנו לא מעט פניות ואני גם הבנתי את שורש הבעיה ובגלל זה אנחנו נתחיל מהנכים, שיציגו לנו את הבעיה, את תלונותיהם והבעיות שבהם נתקלו ונתקלים במשך הטיפול.

סופה לנדבר: אחר כך אנחנו נבקש ממשרד הבריאות ומשרד האוצר לתת לנו תשובות לשאלות שיהיו לנו בהמשך הדיון.

חיים רייזלר: אני נכה משנת 2003, אחרי קטיעה מתחת לברך והוצאת עין.

חיים רייזלר: אני זקוק לאביזרי שיקום ופה התחלתי להיתקל בבעיות כשביקשתי לקבל את האביזרים שמגיעים לי על פי חוק, כמו לכל נכה במדינת ישראל.

חיים רייזלר: יש מה שנקרא "חוק בריאות ממלכתי התשנ"ד", שפוגע באופן שיטתי וסיסתמטי בנכים הכלליים ולאחרונה אפילו בנכי תאונות העבודה החדשים.

חיים רייזלר: אני יכול להגיד, שבתחילת דרכי כבר יזמתי פגישה, שהשתתפו בה האדונים המכובדים פרופסור שני, פרופסור היים וגברת נעמי רוטשילד ועורך דין שבזמנו ייצג אותי וגם היה בפגישה וכבר בתחילת הדרך ניסינו ללבן את העניינים.

חיים רייזלר: אבל מסתבר, שבזמנו חיכו לתותבת, או לאביזר שיקום, בממוצע 75 יום, שזה יום אחד עד 150 יום.

חיים רייזלר: לאחר מכן נודע לי, שגם נכים שזקוקים לנעליים, נכים שזקוקים לאביזרים נוספים מקבלים את זה אפילו עד שבעה חודשים אנשים חיכו לתותבות.

חיים רייזלר: בדין ודברים שהיו בינינו, ראינו שאנחנו מגיעים למבוי סתום אז הלכנו בדרך משפטית והגשנו עתירה שבה נקבע, שזמן ההמתנה יהיה כשבועיים.

חיים רייזלר: מסתבר שזמן ההמתנה של שבועיים זה לא שבועיים.

חיים רייזלר: הם החזיקו מעמד עם ההסכם הזה אולי שלושה שבועות, אולי חודש.

חיים רייזלר: עד היום פשוט אנשים מחכים ויש פה מקרים של אנשים, של ילד של אבא שהילד שלו היה צריך לזחול ולא יכול ללכת כי מכון לואיס לא מאשר לו את התקציב.

חיים רייזלר: זו לא בעיה שלנו, לא בעיה של הנכים, זו בעיה של משרד הבריאות ומכון לואיס שחייבים להסתדר בין עצמם ולדאוג לנכים שקמלים בגלל המצב הזה.

חיים רייזלר: האנשים הבריאים שעליהם אני מדבר, לא יודעים מה זה להרגיש יום אחד בלי אביזר שיקום ואני לא מאחל את לאף אחד.

חיים רייזלר: אני יכול לספר לכם על עצמי, שלפני כמה ימים הייתי בלי פרוטזה ורציתי לקום ושכחתי שאני בלי פרוטזה נפלתי ונפגעתי.

חיים רייזלר: אם תרצו, אני אראה לכם, מה קורה לאנשים שנפגעים כשהם נמצאים בלי פרוטזה, אבל אני רוצה להמשיך.

חיים רייזלר: במשך שלוש שנים בכל פעם מכל סיבה שהיא, מכון לואיס מפסיק לספק את האישור, מורה לרופאים להפסיק לתת אביזרים וגורם לנזק בלתי הפיך לאנשים.

חיים רייזלר: אני מחזיק פה לפניי, מכתב שיצא ממכון לואיס לרופאים שכותב להם, חשוב שתשמעו את הנוסח.

חיים רייזלר: "במידה והנוהל המחייב הנ"ל אינו מקובל עליך נא להודיע בכתב על רצונך להשתחרר מהמינוי כרופא מורשה מטעם מכון לואיס ומשרד הבריאות".

חיים רייזלר: קוראים לזה איום על רופאים, שלא יתנו לנכה את האביזר שמגיע לו.

חיים רייזלר: שומו שמיים, איפה הדם שלכם בורידים?

חיים רייזלר: אני עובר לדבר אחר.

חיים רייזלר: מסמך זה נשלח למכונים שמייצרים עבור אנשים, ובו כתוב: "..

חיים רייזלר: לאור בעיה חוזית תקציבית עם משרד הבריאות אין לצערי בסמכותנו להמשיך לפעול להסדרת הנושא.

חיים רייזלר: לפיכך אנחנו מפסיקים, החל מהיום, את כל פעילותנו פרט להזמנות שאושרו לביצוע להיום.

חיים רייזלר: .".

חיים רייזלר: מי נתן לכם את הרשות לעשות דבר כזה?

חיים רייזלר: איך אתם מסוגלים לפגוע על בסיס תקציבי בנכה?

חיים רייזלר: מאיפה זה בא?

חיים רייזלר: אני לא מבין ולא קולט את דרך המחשבה.

חיים רייזלר: למה דברים נעשים ככה?

חיים רייזלר: יש בעיות?

חיים רייזלר: תסתדרו.

חיים רייזלר: אתם צריכים לתת לנכים על בסיס הצרכים ולא על בסיס תקציבי.

חיים רייזלר: ואסור שזה יימשך ככה.

חיים רייזלר: אני מחזיק פה בידיי את המסמך שבית המשפט קבע: "משקיבלו העותרות את מבוקשן בהסכמת הצדדים, תמחק העתירה".

חיים רייזלר: זאת אומרת הסכמתם ל- 14 יום, למה אתם לא מכבדים את זה?

חיים רייזלר: זה דבר אלמנטרי, הסכם שעשיתם.

חיים רייזלר: בית המשפט נתן פה את חתימתו.

חיים רייזלר: איך אתם לא מכבדים דבר כזה?

חיים רייזלר: ויותר גרוע, מאחר ואכפת לי הנושא ובזמנו בפגישה הראשונה שלנו פרופסור שני, אתה אמרת לי שאני דואג רק לעצמי.

חיים רייזלר: אני לקחתי את זה מאוד אישי, ומאותו רגע אני דואג לכולם ולא רק לא לעצמי.

חיים רייזלר: ברגע שאני דואג לעצמי, אני באותו זמן דואג גם לכולם.

חיים רייזלר: אני לא מחזיק את הסודות בבטן, אני מחלק זאת לכולם.

חיים רייזלר: כולם יודעים שכף רגל קרייזינגר מותר לקבל היום שאתם לא הודעתם את זה לאנשים למרות שאפשר לתת לאנשים שעוברים קטיעה.

חיים רייזלר: כולם יודעים שאפשר לקבל פרוטזה עם סיליקון.

חיים רייזלר: למה אתם עושים את המעצורים האלו, למה אתם לא נותנים לאנשים שמסוגלים להיכנס וללכת ולחזור לחברה ולחיות חיים נורמליים?

חיים רייזלר: למה אתם לא נותנים את הדבר הזה?

חיים רייזלר: אני מחזיק פה חוזה משנת 99, של מכון לואיס עם משרד הבריאות, שבו יש כל מיני דברים שלא מוצאים חן בעיני.

חיים רייזלר: אבל הדבר היחידי הכי גרוע, שלא מוצא חן בעיני, שמשרד הבריאות חתום פה ומאשר לכם לעשות מה שאתם עושים.

חיים רייזלר: זה לא נקלט.

חיים רייזלר: "מוסכם בזה כי במהלך כל שנה יגיע סכום ההוצאות שהוצאו בפועל בצירוף ההתחייבויות לתשלום לסכום ההעברה השנתי אזי תופסק מידית עבודת הרופאים והמכון יפסיק את ביצוע ההזמנות וההתחייבויות לבתי המלאכה ויודיע על כן הן לרופאים המוכרים והן למנכ"ל הבריאות על מנת למצוא פתרון כאמור".

חיים רייזלר: אבל קודם להפסיק.

חיים רייזלר: קודם להפסיק לתת לנכה את הפרוטזה.

חיים רייזלר: אני אספר לכם.

חיים רייזלר: זו הייתה תקופה שזרקו אנשים מבית חולים כי עשו תיאומים עם הספקת הפרוטזה.

חיים רייזלר: אתם מבינים את הדבר הזה?

חיים רייזלר: זה פשוט לשלוח אדם הביתה, לא לשקם אותו ורק כחודשיים או חודשיים וחצי הוא יקבל את האישור לפרוטזה.

חיים רייזלר: איך אפשר דבר כזה?

חיים רייזלר: איך משרד הבריאות נותן למצב כזה לקרות?

חיים רייזלר: לפני מספר ימים דיברתי עם דוקטור מיקי דור ואני יודע שהוא לא כל כך נכנס לנושא הזה.

חיים רייזלר: אני יכול להגיד שדוקטור ברלוביץ עשה מעל ומעבר על מנת לעזור אבל מסתבר שזה מחלה.

חיים רייזלר: לא יודע.

חיים רייזלר: זה כמו סרטן ממאיר שאי אפשר לעצור אותו.

חיים רייזלר: כל פעם בעיה נוספת.

חיים רייזלר: כל כמה חודשים בעיה נוספת.

חיים רייזלר: אני לא מבין מאיפה, ואני חוזר כל פעם על הדבר הזה, יש לכם קרח בורידים?

חיים רייזלר: איך אתם עושים דברים כאלו?

חיים רייזלר: תהיו יום אחד במצב של נכה.

חיים רייזלר: אתם תשתגעו.

סופה לנדבר: חיים, נקודתית אם יש לכם עוד כמה נקודות בבקשה.

סופה לנדבר: אנחנו הבנו שהמצב הוא חמור מאוד אני מבינה שגם במשרד הבריאות מבינים את המצב.

חיים רייזלר: אני הבאתי לפה מקרים של בני אדם, אני יכול לספר לך על גברת סיגלית שהיא גם תספר על עצמה.

חיים רייזלר: שהיא הייתה צריכה לחו"ל על מנת לקבל את הפרוטזה שלה.

חיים רייזלר: אני מספר על הבחור שיושב בסוף שמה, יואל, שהבן אדם הזה יש לו שני ילדים נכים

סופה לנדבר: הוא גם ידבר בעצמו חיים בסדר?

חיים רייזלר: אבל אני רוצה שתבינו, במקרה יש פה אחד שבזמנו היה חבר העמותה, ונתנו לו לשבת בבית במשך חודש וחצי חודשיים בלי פרוטזה.

חיים רייזלר: איך אפשר לעשות דברים כאלו?

סופה לנדבר: חיים תודה לך.

סופה לנדבר: אני חושבת שהדברים חמורים, קשה לי להאמין שכל מה שהצגת, צריך לקרות במדינת ישראל.

סופה לנדבר: כולנו מבינים שמצב הנכים הוא קשה מאוד ואנחנו עכשיו נשמע עוד כמה נכים שרוצים להציג את הבעיה, אבל בקיצור.

יעקב כהן: אני לא רוצה להיכנס לנושא הזה מהאספקט הזה, אלא מהאספקט הנוסף.

יעקב כהן: אני מדבר כאן בשם קבוצה ענקית של נכים כלליים.

יעקב כהן: הנכים הכלליים נהנים מהכספים שלהם מתוך סל השירותים, מתוך חוק הבריאות.

יעקב כהן: אנחנו מדברים על סל שלא עודכן, לפחות בקטע הזה של התותבות, שנים.

יעקב כהן: אנחנו מדברים על טכנולוגיות שפסו מהעולם.

יעקב כהן: אנחנו מדברים על מצב שבו אנשים נאלצים לעבור נזק פיזי כתוצאה משימוש באביזרים שהם לא ראויים לשימוש היום כי הם מבחינה טכנולוגית כבר,

סופה לנדבר: אתה רוצה להגיד שדברים שבעצם מיושנים שלא משתמשים - - -,

יעקב כהן: התותבת שאני לובש, כבר מזמן כבר לא קיימת יותר, מבחינה טכנולוגית היום.

יעקב כהן: כל הסקטורים האחרים של הנכים, ברובם לפחות, מקבלים טכנולוגיות הרבה יותר מתקדמות.

יעקב כהן: אנחנו מקבלים טכנולוגיה הכי דפוקה שיכולה להיות.

יעקב כהן: אני מדבר על זה שמבחינת איבזורים, מבחינת צרכים אנחנו מקבלים את זה במועדים בלתי אפשריים.

יעקב כהן: אני לא מבין למה נכה שמשתמש בתותבת באופן קבוע ובלי התותבת הזו הוא מרותק לבית, למה צריך להמתין 4 שנים להחלפה?

יעקב כהן: זה כמו כל דבר אחר שיש לו בלאי והוא נשחק ונהרס.

יעקב כהן: אין מה לעשות, הדברים נשחקים אבל ברגע שזה נשבר, מתחילים לעשות איתנו חשבונאות.

סופה לנדבר: כל כמה זמן צריכים להחליף את הפרוטזה?

יעקב כהן: כל ארבע שנים.

רייזלר חיים: אתה טועה, לפי מצב האביזר.

שלמה נקווה: אל תעשו את עצמכם תמימים, שיושבת ראש תקבל ממכם דו"ח במקום שאנחנו נקבל, תתנו את התשובות ואל תהיו פתאום עכשיו, בגלל שאנחנו פה קבוצה שבאה עם הטענות.

יעקב כהן: אני רוצה להדגיש, שצריך להפסיק את כל המשחק חתול ועכבר הזה עם העניין של התקציבים ולהגדיר שקודם כל הנכה ואחר כך כל הסיפור התקציבי.

יעקב כהן: לא יכול להיות ששנה אחרי שנה במשך שלוש או ארבע שנים האחרונות, התקציב נגמר מתי שהוא בסוף הרבעון השלישי וכל הרבעון אין הזמנות, מעכבים אנשים, מטרטרים אנשים.

יעקב כהן: הכל מסיבות כספיות.

יעקב כהן: קודם כל הנכה, ואחר כך שימצאו את הכסף.

יעקב כהן: תודה.

דוד צרפתי: אני נכה מגיל 6, לאחר שנפצעתי בתאונת דרכים כאשר משאית עלתה עליי בדרך לבית הספר.

דוד צרפתי: החוק אז לא היה כמו היום, חוק ישן שלא נותנים פיצויים, או שנותנים פיצויים מינימליים.

דוד צרפתי: הייתי חייב להיות תלוי במשרד הבריאות שהיה הגורם שנותן לי ללכת.

דוד צרפתי: הגעתי למצב שיום אחד לא היה לאבא שלי כסף לתת, הייתי ילד קטן ועד היום יש לי צלקת ואני חייב להזכיר את זה.

דוד צרפתי: אין לך כסף, לך הביתה בלי הרגל.

דוד צרפתי: איזה מן דבר זה?

דוד צרפתי: אחרי זה היה צריך ללכת למשרד הסעד ולכל הגורמים האלה, בגלל שלא נתנו לי פיצויים.

דוד צרפתי: היום אני בן 48 צריך לסבול חודשיים בגלל פרוטזה לקויה.

דוד צרפתי: הגעתי למכון שהוא מכון די נכבד בארץ ובעל ניסיון עוד מהתקופה של "גפים" ושם אמרו אין תקציב, תמשיך ללכת עם ואקום, שגרם לי למשיכה של הרגל בערך 15 ס"מ.

דוד צרפתי: נועדתי אצל פרופסור היים לצורך קטיעה וביחד עם חבריו הם קטעו לי עוד חלק מהרגל.

דוד צרפתי: עד שהשתקמתי ונהייתי חלק מהחברה, היום אני אפס אני כלום, אני לא אחזור למקצוע שלי כי הכתפיים גם נשברו לי בדרך.

דוד צרפתי: איזה מן דבר זה, למשרד הבריאות אין כסף או יש כסף, גם להוציא את הבן אדם מהחברה?

דוד צרפתי: היום אני לא יכול לעבוד, כל הקליינטים שלי הלכו והעסק שלי קרס בגלל שאין תקציב.

דוד צרפתי: באתי לפרופסור היים והסברתי לו את המצב, והוא אמר לי "כן, מגיע לך, אבל אתה צריך לעלות לוועדת חריגים".

דוד צרפתי: אז אני אחכה לוועדת חריגים, שיאשרו או לא יאשרו, המצב שלי יתדרדר, ושוב אהיה נטל על הממשלה הזאת.

דוד צרפתי: אני לא רוצה להיות חלק מהנכים, אלא אדם רגיל שרוצה להרוויח את הכסף שלי בכבוד, ולא רוצה את האלפיים שלוש אלף שנותנים לי.

דוד צרפתי: אני חלק מהחברה, אז למה אתם עושים אותי ליותר נכה?

דוד צרפתי: כל הטראומה של ה- 40 שנה חזרה אליי ונזכרתי בניתוח.

סופה לנדבר: איזה עסק היה לך?

דוד צרפתי: אני התעסקתי במיזוג אוויר.

דוד צרפתי: הרמתי מזגנים ועבדתי בתור חשמלאי.

דוד צרפתי: היום אני לא יכול לעלות מדרגה אחת בסולם, היום אני אפס, איך אני אשתקם עכשיו?

דוד צרפתי: מי ישקם אותי?

דוד צרפתי: המילים שלי היפות?

דוד צרפתי: אין ואקום, אין כסף, לך לעזאזל.

דוד צרפתי: איזה מן דבר זה אין כסף?

דוד צרפתי: לזה לא צריך כסף זה מעבר לזה.

דוד צרפתי: הואקום שנגרם לי, האורטופד אמר לי שאין תקציב, בסדר.

דוד צרפתי: חדר ניתוח עולה היום לפחות כמה אלפים טובים?

דוד צרפתי: החזקת מנתחים וכל הדברים האלה, עולה כסף.

דוד צרפתי: לחתוך את החלק הזה, ולשבת שבוע בבית חולים, זה בסך הכל הפרש של שלוש אלף שקל.

דוד צרפתי: כמה הם שמו, חכמי החלם?

דוד צרפתי: זה כמו לבנות כביש שלא יעברו בו מכוניות, איזה מן דבר זה?

דוד צרפתי: צריך ללכת על העיקר, אנחנו לא רוצים מהם כלום, רק רוצים ללכת.

דוד צרפתי: אני רוצה ללכת, להיות כמוך.

דוד צרפתי: אתה שותה קפה ואני צריך להיות בחובות, בשביל מה?

דוד צרפתי: אני רוצה להיות חלק מהחברה.

דוד צרפתי: ואם אתה דוחה אותי מהחברה, אז מה נהייתי?

סופה לנדבר: עכשיו תסביר לי מה המצב, אין לך?

דוד צרפתי: אין לי אישור.

דוד צרפתי: פרופסור היים אמר לי אתה תגיע, והנה הוא בכבודו ובעצמו, אני לא משקר ולא ממציא.

דוד צרפתי: הוא אמר לי, אני ממליץ לך על סיליקון כי זה יהיה חלק ממך ותוכל ללכת הרבה יותר טוב.

דוד צרפתי: אז הוא ממליץ, ואני צריך לחכות לזה חודשיים, ואם אשמין או ארזה יגידו לי לא אין תקציב לבטא גדם כל הזמן, כל הדברים האלה.

דוד צרפתי: מה אני אעשה, לאן אני אלך?

דוד צרפתי: באתי למומו, יושב ראש הארגון, שהוא איש מאוד טוב ואיש של חסד ששומע את כל הפניות שלנו ומה שכואב לנו והוא כמו אבא שלנו.

דוד צרפתי: הוא אמר לי: 'דוד הגעת בזמן, יש לנו את הוועדה הזאת ואתה תציג את הבעיות שלך.

דוד צרפתי: תן את מה שיש לך בלב'.

דוד צרפתי: אני אתן את כל מה שיש לי בלב, אני לא רוצה טובות מאף אחד.

סופה לנדבר: מגיע לך, אתה לא צריך לקבל טובות.

סופה לנדבר: מה שמגיע לבן אדם, הוא צריך לקבל.

דוד צרפתי: נכון, אז אני מבקש.

דוד צרפתי: הוא אמר 'מגיע לך, תחכה לוועדה'.

דוד צרפתי: בגלל שלא נתנו לי את הפרוטזה המתאימה, חתכו לי עוד פעם את הרגל.

דוד צרפתי: בשביל מה אני צריך לזכות בטראומה הזאת?

דוד צרפתי: אתם תחליטו.

ניסים מורביה: הייתי רוצה להעלות פה שתי בעיות, כאשר לדעתי הבעיה העיקרית שנובעת מכל הסיפור הזה, היא חוסר ההדרכה בקשר לנהלים וכללים שאמורים להיות קבועים, על מנת שאנשים ייהנו באמת ממה שמגיע להם, כדי להיות אדם חופשי בלי שום בעיה.

ניסים מורביה: לדעתי, מכון לואיס שאמור לתת תשובות עבור משרד הבריאות בכל הנושאים של פרוטזות וכל מה שקשור לאביזרים שיקומיים, אם הוא רואה שהוא לא מסוגל לתת את השירות הזה, שיגיד סליחה אנחנו לא יכולים לעמוד במסה הזו, החוזה מותר ולוקחים מישהו אחר שישב ויטפל

סופה לנדבר: מכון לואיס זו העמותה שבעצם מבצעת, ומי שבעצם אחראי לציבור זה משרד הבריאות.

ניסים מורביה: זה מה שאני אומר.

ניסים מורביה: יש את משרד הבריאות, אז שהמשרד יעבוד עם מישהו שכן מסוגל לתת תשובה ומענה לכל הנכים הקשים האלה.

ניסים מורביה: לא ייתכן שהנכים האלה ישבו כל יום בבית ולא יוכלו לעשות שום דבר.

שלמה נקווה: גבירתי היושבת ראש, אנחנו נשב פה חודשים ואת תשמעי פה סיפורים.

סופה לנדבר: אנחנו לא נשב במשך חודשים, אתה יודע שאני לא אוהבת לשבת חודשים.

שלמה נקווה: אני יודע, ואת תשמעי סיפורים, זה בישראל ולא באפריקה כי גם שם התחילו לטפל בנכים, ואת יודעת מה?

שלמה נקווה: בחלק מאוד נרחב אפילו יותר טוב מאיתנו.

שלמה נקווה: יש את הנושא של האיבזור הרפואי של משרד הבריאות.

שלמה נקווה: את צריכה לראות איזה התעללות עוברים הנכים שמגישים בקשה לכיסא גלגלים שעברו את כל הסדרה של הבדיקות כדי לקבל את המכשיר הזה, שאני לא מאחל לאף אחד מכם שתשבו עליו אף פעם.

שלמה נקווה: נותנים לנו 5,000 שקל בו בזמן שכסא גלגלים מתחיל מ- 17 נגמר ב- 40.

שלמה נקווה: אני מדבר על כיסא גלגלים רגיל.

שלמה נקווה: לא מתחשבים, נותנים לנו אבל לעבור בדיקה לאיזה כיסא גלגלים אנחנו זכאים.

שלמה נקווה: אז את צריכה לראות את האורטופדים של קופת חולים ואת הגב ואת הרגליים ואת הגדלים ואת הכל.

שלמה נקווה: היא ממלאה 4 דפים של דו"ח ונותנים לה חמשת אלפים שקל.

שלמה נקווה: זאת אומרת את עושה הזמנה אצל החייט הכי טוב לחליפה נותנים לך שורטס, ולך תעשה בו מה שאתה רוצה.

שלמה נקווה: מי נתן רשות למכון לואיס להתעלל בנו?

שלמה נקווה: מי נתן לכם את הרשות להיות עשרים שנה קפיטל לבד?

שלמה נקווה: אתם רואים מה עוברים הנכים שם, אתם קוראים למאות נכים שיגיעו לשם.

שלמה נקווה: את צריכה לראות את הנכים שמגיעים שם לוועדות, הם ברוני עולם, הם קרטל, הם עושים הכל לבד.

שלמה נקווה: אנחנו מגיעים לשם מושפלים, ואי אפשר לדבר איתם.

שלמה נקווה: אם אין לך במקרה טופס 17 שאת צריכה להביא ואת אומרת שכחת, ישלחו אותך לקיבינימט.

שלמה נקווה: תביא את הטופס 17 לא איכפת להם מי אתה מה אתה.

שלמה נקווה: קח תעודת זהות, קח התחייבות, קח הכל, לא, ישלחו אותך הבית.

שלמה נקווה: אנחנו קרטל, אתה בא מושפל תהיה מושפל זה מה שתקבל.

שלמה נקווה: הוא אומר לך על פרוטזה?

שלמה נקווה: הבחור הזה הוא תפארת, כולם צריכים לדעת מי זה דוד צרפתי.

שלמה נקווה: הבחור הזה מגיל קטן עובד כמו חמור, מתקין מזגנים ועולה על סולמות.

שלמה נקווה: לא מזמן עשינו לו כתבה בעיתון.

שלמה נקווה: בן אדם שמפרנס את משפחתו ועובר תלאות בחיים שלו ולא ביקש נדבה ולא רוצה מעמותות ולא רוצה כלום.

שלמה נקווה: אבל הבן אדם נתנו לו פרוטזה, מכשיר בול עץ נתנו לו.

שלמה נקווה: תשים את הרגל בפנים ותמשיך.

שלמה נקווה: עיקם את הגב, עיקם את הכתפיים.

שלמה נקווה: קם לעבודה חורף גשם, מתקין מזגנים מחוץ לבתים עובד בעבודה עולה בסולמות, דוד תזהר, הנה השבוע הורידו לו עוד 15 ס"מ מהגדם גמרו את הניתוח כאילו עקירת שן.

שלמה נקווה: לך הבית.

שלמה נקווה: איפה השיקום?

שלמה נקווה: הלו משרד הבריאות איפה השיקום שלו?

שלמה נקווה: למה לא מגיע לו שיקום?

שלמה נקווה: אם היה נופל אחוז מנכה צה"ל, ציפורן, הוא היה בבית לוינשטיין.

שלמה נקווה: מבית לוינשטיין הייתם עושים לו סיבוב הופעות בכל המכונים.

שלמה נקווה: למה אין מרכז שיקום למשרד הבריאות?

שלמה נקווה: למה אין לכם מרכז שיקום?

שלמה נקווה: אתם גרמניה?

שלמה נקווה: הלו, זו התעללות ואתם הורגים אותנו.

סופה לנדבר: אני רוצה להגיד, היחס בגרמניה לנכים הוא פי כמה יותר טוב מאשר במדינת ישראל, עם כל הבושה למדינת ישראל.

ניסים מורביה: איפה מרכז השיקום שלכם?

ניסים מורביה: הבן אדם הוריד 15 ס"מ מהרגל, אמרו לו תתלבש לך הביתה.

ניסים מורביה: לאיזה בית הוא הולך?

ניסים מורביה: הוא מתגורר ביפו, מישהו יודע לאלו תנאים הוא הולך?

ניסים מורביה: אתם חסידי אומות העולם?

ניסים מורביה: תסתכלו על הראי ותפסיקו כבר עם זה.

ניסים מורביה: גברתי היושבת ראש, זה צריך להיפסק.

ניסים מורביה: חיים ירה את יריית הפתיחה, הולכת להיות פה מהומת אלוהים.

ניסים מורביה: אנחנו לא חוזרים מטר אחורה, רק לשינוי המצב.

ניסים מורביה: תודה

סיגלית צפריר: בעניין השיקום, כמובן כבר דיברנו בפגישה הקודמת וכל מילה שלו חקוקה באבן.

סיגלית צפריר: בעניין הסיפור שלי אז בעניין הפרוטזה מול מכון לואיס רציתי לספר שאני נסעתי לעשות פרוטזה בארצות הברית.

סיגלית צפריר: הנסיעה, השהייה, הטיסה הכל היה על חשבוני.

סיגלית צפריר: עשיתי רק "ביג גדם" ולא ביקשתי מעבר לזה.

סיגלית צפריר: הביג גדם עלה 15,000 דולר.

סיגלית צפריר: לקחתי הלוואות, הוצאות כספים, אני לא צריכה לספר מה זה לשלם 15,000 דולר.

סיגלית צפריר: הקטיעה שלי נעשתה לפני 11 שנים בארצות הברית, והיא נעשתה שם בגלל שהיה מדובר בקטיעה קשה במקרה של חיים ומוות, ואפילו הצטרף אליי לנסיעה הפרופסור מלר, שנמצא כאן איתנו.

סיגלית צפריר: בארצות הברית אמרו לי שאין לי סיכוי ללכת עם פרוטזה כי בקטיעה כזאת אי אפשר לעשות פרוטזה.

סיגלית צפריר: עברו כמה שנים, מצבי התדרדר לחלוטין.

סיגלית צפריר: אני קטועה חצי גוף.

סיגלית צפריר: החצי השני קרס, עברתי לנרקוטיקה, לכדורים, הייתי במצב קשה, כבר לא יכולתי לעבוד ולא לתפקד.

סיגלית צפריר: באותה תקופה, ניסו להתאים לי כמה וכמה פרוטזות בארץ, כמה פרוטטיסטים שכולם אמרו פה שלאף אחד אין מושג ואף אחד לא יכול לעשות, כולל הפרוטטיסט שיושב בוועדה של מכון לואיס שקוראים לו איתן.

סיגלית צפריר: יושב פה בוועדה פרוטטיסט שפגש אותי בחוץ, ואני מציינת את שמו כי זה מאוד מכעיס אותי, ואמר לי "כל הכבוד לך שנסעת לחו"ל, אין לך סיכוי עשות פרוטזה בארץ, אף אחד לא יעשה לך פה פרוטזה, אי אפשר במקרה כמו שלך לעשות פרוטזה".

סיגלית צפריר: זה מה שהוא אמר לי, פנים מול פנים.

סיגלית צפריר: בנוסף, לפני שהחלטתי לנסוע, התקשרתי למכון בארץ שהמליצו לי עליו, אמרתי שאנסה כי לא רציתי לנסוע ולא רציתי להיכנס לכל ההוצאה הזאת, וגם כי זו נסיעה ארוכה.

סיגלית צפריר: שאלתי את הבחור כמה פרוטזות כאלה עשית?

סיגלית צפריר: והוא ענה 'עשיתי לפחות 50'.

סיגלית צפריר: בארץ, יש אולי ני מקרים עם קטיעה כמו שלי ובעולם אולי יש 50, אני גם לא חושבת כך ויאמרו המומחים בדבר.

סיגלית צפריר: זהו מכון שעובד תחת מכון לואיס, שמשקר לי במצח נחושה כדי שאני אבוא לשם לעשות פרוטזה, ואותו מכון לואיס מסמיך לתת שירות לאנשים.

סופה לנדבר: את התלוננת במשרד הבריאות?

סיגלית צפריר: אני לא התלוננתי.

סיגלית צפריר: אני לא יודעת בכלל איך להתמודד עם הדברים האלה.

סיגלית צפריר: אני בשוק.

סיגלית צפריר: אני המומה והיות ועשיתי שיעורי בית ולמדתי את העניין אמרתי לא יכול להיות שהוא עשה 50 פרוטזות כי אין כאלה 50 מקרים.

סיגלית צפריר: הבן אדם משקר במצח נחושה.

סיגלית צפריר: והוא בן אדם שנותן שירות לנכים.

סיגלית צפריר: בסדר?

סיגלית צפריר: אליו אני אמורה ללכת לקבל שירות כשאין לו מושג.

סיגלית צפריר: לאף אחד פה בארץ אין מושג בקטיעה כזאת חד משמעית ויעידו לכך כל הפרוטטיסטים כי אני כבר מכירה היום כל כך הרבה וכולם אמרו לי תסעי תעשי את זה בחו"ל.

סיגלית צפריר: כשזה הגיע לכדי אמת, כשהייתי צריכה שאכן יגידו, ידברו בעדי שאי אפשר לעשות את זה בארץ, אף אחד לא היה מוכן להגיד את זה כי אף אחד לא מוכן לעמוד מול מכון לואיס ולהגיד את האמת.

סיגלית צפריר: את מבינה?

סיגלית צפריר: כי כל אחד רוצה את הכסף, ורוצה להיות בסדר מול מכון לואיס.

סיגלית צפריר: אני החלטתי לנסוע ואחרי שחזרתי מחו"ל, החלטתי לתבוע את משרד הבריאות.

סיגלית צפריר: לקחתי עורכת דין ותבעתי את משרד הבריאות רק עבור האינסרט ולא בעבור החלקים או ההוצאות ולא בעבור שום דבר, הכל היה על חשבוני.

סיגלית צפריר: מכון לואיס טירטר אותי שלוש פעמים, קראו לי לוועדות סתם, הגעתי שלוש פעמים עם עורכת דין כאשר בוועדה אחת הם בכלל לא ידעו על מה מדובר.

סיגלית צפריר: ישבתי עם עורכת הדין אמרו לי בשביל מה באת?

סיגלית צפריר: עורכת הדין הוציאה מסמכים היא אמרה לי בחיים לא נתקלתי בדבר שכזה.

סיגלית צפריר: לזמן אותך לוועדה ובכלל לא יודעים על מה מדובר.

סיגלית צפריר: אני בשיניים ניסיתי לעבוד, בשיניים ניסיתי לחיות כמו שצריך ולא להיכנס למקום הזה של הכאבים והבעיות.

סיגלית צפריר: בעבודה שלי התחשבו מעל ומעבר במצבי אבל את מכון לואיס זה לא מעניין שאני זקוקה לפרוטזה, לאינסרט מסוים שרק בחו"ל אפשר לעשות את זה, ויעידו על כך כל המומחים.

סיגלית צפריר: הייתי צריכה לבוא שוב לוועדה, סתם קראו לי לוועדה ראשונה לוועדה שנייה, לוועדה שלישית.

סיגלית צפריר: העיקר לא לשלם את הכסף ולא להחזיר.

סיגלית צפריר: לוועדה השלישית קראו לי כדי שיבדקו אותי שלושה פרוטטיסטים, אחרי שכבר יודעים שאי אפשר ואז לרוע מזלי התגלה לי גוש חדש בבטן.

סיגלית צפריר: עמדתי לפני ניתוח ואז קיבלתי מכתב ממכון לואיס, שיש לי אותו פה, שהם כותבים ואני אקריא מה שהם כותבים: ".

סיגלית צפריר: .

סיגלית צפריר: המשמעות של מצבה הבריאותי של גברת צפריר היום, כי הסיכוי להליכה בעזרת תותבת מאוד נמוך.

סיגלית צפריר: ריאלי יותר שהיא תשתמש באופן קבוע בכיסא גלגלים לצורך ניידות.

סיגלית צפריר: בוועדת חריגים שהתקיימה לפנים משורת הדין, להחזיר את העלות הכספית ששילמה וזאת לנוכח השינויים שחלו במצבה הבריאותי".

סיגלית צפריר: זאת אומרת שהם נפטרו ממני כי היום אחרי הניתוח אין סיכוי שאני אבוא לתבוע פרוטזה נוספת אז לפנים משורת הדין נותנים לי את הכסף.

סיגלית צפריר: מה אני אמורה לעשות היום כשאני צריכה פרוטזה חדשה?

סיגלית צפריר: אני זקוקה לאינסרט לישיבה.

סיגלית צפריר: הכינו לי אינסרט, פרוטטיסט שיושב כאן, מכון לואיס, אני בשיקום נמצאת עכשיו אני חייבת את האינסרט הזה לשבת כי אין לי מצב אחר שאני יכולה לתפקד בו, לא מוכנים לשלם את הכסף כי אין כסף.

סיגלית צפריר: הפרוטטיסט אמור לשלם את זה, לממן את מכון לואיס או אני צריכה לשלם מכיסי שוב.

סיגלית צפריר: כי מכון לואיס אין לו כסף לשלם את האינסרט וזה מצבי היום.

סיגלית צפריר: אני מנסה לחזור לעבודה כדי שאני אוכל לעבוד כדי שאני אוכל לשבת, כדי שאני אוכל לתפקד אני זקוקה לפרוטזה חדשה, אני זקוקה לאינסרט שגם כן מאוד קשה לעשות את זה.

סיגלית צפריר: המצב שלי היום הרבה יותר גרוע ממה שהיה קודם.

סיגלית צפריר: אבל אותם זה לא מעניין כי אני בטוחה שכשאני עכשיו לפני פרוטזה חדשה הם יעמידו אותי לפני ועדה של כמה פרוטטיסטים שכל אחד יגיד שהוא יכול לעשות את הפרוטזה.

סיגלית צפריר: כשאין להם מושג ואין להם מושג.

סיגלית צפריר: אני הייתי שפן ניסיונות כמה פעמים.

סיגלית צפריר: אף אחד לא הצליח לעשות.

סיגלית צפריר: אין פה ידע בארץ לעשות את זה.

סיגלית צפריר: אבל אף אחד לא מוכן להגיד לי את זה בפנים.

סיגלית צפריר: יעשו את כל הניסיונות.

סופה לנדבר: הם יגידו את זה לנו, לוועדה.

סיגלית צפריר: אולי.

סיגלית צפריר: אולי.

סיגלית צפריר: גם את זה אני לא בטוחה.

סיגלית צפריר: גם בזה אני לא בטוחה.

סיגלית צפריר: היום שאני למודת ניסיון ואני מבינה מה זה הקטיעה הזאת ומה זה הסיפור ולמה בעצם לא הצליחו לעשות לי פרוטזה כי לא הבנתי כלום, כי כל אחד אמר אני יכול לעשות.

סופה לנדבר: הבעיה שלך שבעצם היום את עומדת מול הבעיה שאת צריכה אינסרט הזה ובעצם מי שצריך לענות לך זה משרד הבריאות.

סיגלית צפריר: כן ולא מוכנים, שוב פעם אין כסף.

סיגלית צפריר: ואני עוד חודש חודשיים אני אצטרך פרוטזה חדשה ששוב פעם אי אפשר לעשות את זה כאן בארץ.

סיגלית צפריר: אני אהיה חייבת עוד פעם לנסוע ולעשות את זה כי כאן לא יודעים לעשות את זה.

סיגלית צפריר: זה לא משנה מה יגידו.

סיגלית צפריר: אני על בשרי למדתי והבנתי את הכל.

סיגלית צפריר: ואני לא מוכנה לעבור את זה שוב.

יואל פומפף: אני אב לשני ילדים נכים עם ספינה ביפידה, לא יודע אם כולם יודעים על הדבר הזה.

יואל פומפף: הילד הגדול שלי שיש לו את הבעיה הזו הוא בגיל 5 והילדה היא בגיל 3.5.

יואל פומפף: הילד הגדול נותח חמש פעמים באיכילוב.

יואל פומפף: הוא נולד שם, הוא טופל על ידי פרופסור קוסדינאוב.

יואל פומפף: דרך אגב פרופסור קוסדינאוב אמר שהוא לא מכיר הבדלים בארץ, בזמנו הוא אמר לי שהוא לא מכיר בית עם שני ילדים עם אותה בעיה פה בארץ.

יואל פומפף: זאת אומרת שזה מקרה נדיר ולא זוכים לשום התייחסות יותר רצינית.

סופה לנדבר: תגיד לי מה המחלה הזאת?

יואל פומפף: ספינה ביפידה, ילדים נולדים עם עמוד שדרה פתוח.

יואל פומפף: דבר ראשון, ביום זה מבהיל קצת, אבל זה המציאות.

יואל פומפף: אני ראיתי את זה אחרי שהם נולדו עם עמוד שדרה פתוח.

יואל פומפף: ניתחו אותם, צריכים לסגור את זה דבר ראשון.

יואל פומפף: אחרי חודש הכניסו להם ..

יואל פומפף: שם במוח, אחר כך שלושה ניתוחי רגליים, הרגליים שלהם היו עקומות.

יואל פומפף: עד שסוף סוף ברוך השם הצליחו אחרי ניתוחים וכל מיני דברים, חודשים אישפוזים באיכילוב הצליחו ליישר אותם.

יואל פומפף: אחר כך טיפולים פיזיוטרפיים שמשרד הבריאות וקופת חולים שילמו, כמה שנים, עד שסוף סוף הצליח הילד, פה יש אבי אורטופדיה שאני מוכרח להזכיר אותם הם כל הזמן הם עשו את השירות הכי טוב.

יואל פומפף: בסוף הם הצליחו לשקם אותו עם מכשירים כאלו.

יואל פומפף: פעם בשנה מחליפים מכשירים.

יואל פומפף: יש פה שני דברים: דבר ראשון עכשיו המכשירים נשברו, עבר כבר שנה לפני חודשיים.

יואל פומפף: ב- 17 במרץ היינו בוועדה בבית חולים שדוקטור מאיר אישרה את זה אמרו תוך שבועיים אתם תקבלו מכשירים חדשים, זה..

יואל פומפף: לילד שלך.

יואל פומפף: עכשיו כבר עברו כמעט חודשיים מהוועדה הזאת, אנחנו פנינו ליד אורטופד הפנו אותנו למכון לואיס.

יואל פומפף: פנינו כמה פעמים בטלפון, אין תקציב.

יואל פומפף: שאלתי את עצמי למי לדבר?

יואל פומפף: אמרו יש ועדה צריכים לאשר.

יואל פומפף: מי הוועדה הזאת?

יואל פומפף: כמו נדנדה.

יואל פומפף: אף אחד לא יודע מי הוועדה הזו שמאשרת.

יואל פומפף: אין.

יואל פומפף: למי אני אפנה?

יואל פומפף: אני רוצה לילד שלי עכשיו, התחיל אחרי כמה שנים, כל העבודה שהתחילו לשקם אותו הלך לטימיון.

יואל פומפף: כמה שנים פיזיוטרפיה וטיפולים, אין לו עם מה ללכת הוא זוחל הוא הלך לבית ספר עכשיו חודשיים שלא הולך לבית ספר.

יואל פומפף: לא יכול להמשיך בטיפולי פיזיוטרפיה, שום דבר.

יואל פומפף: פניתי ללשכת שר הבריאות, אין עם מי לדבר.

יואל פומפף: נדנדה שבועיים הלוך חזור, אף אחד לא יודע עם מי לדבר.

יואל פומפף: הקטנה שלנו עם אותה בעיה.

יואל פומפף: זה לא נשבר עדיין אבל כשנשבר צריכים, לוקח לפעמיים שבוע שבועיים לתקן את המכשיר.

יואל פומפף: גם הגנים הם שיקומיים שהם נמצאים בהם, גם החברה.

יואל פומפף: אין להם מכשירים רזרביים שאני חושב שמשרד הבריאות היו צריכים לממן.

יואל פומפף: אי אפשר להפסיק לילד את החיים לשבועיים כי אין מכשיר רזרבי.

יואל פומפף: לא מממנים שום מכשיר רזרבה.

יואל פומפף: אם נשבר צריכים לחכות לתיקון.

יואל פומפף: עכשיו חודשיים הוא לא הולך.

יואל פומפף: אמרו לי שעד אמצע ינואר לא יהיה תקציב.

יואל פומפף: זאת אומרת ששלושה חודשים יעברו עד שהוא יקבל מכשיר.

יואל פומפף: מאז עוד חמישה שבועות שהמכשיר יהיה מוכן, לוקח כמה מדידות.

יואל פומפף: עד אז אי אפשר לדבר.

יואל פומפף: הילד רבע שנה, ארבעה חודשים צריך להיות מנותק מהעולם.

יואל פומפף: הילד נשבר נפשית, הוא לא יכול ללכת לבית ספר, הוא לא רוצה לאכול לא כלום.

יואל פומפף: כי באמת ילד שעבר כל כך הרבה בתי חולים, הוא ילד שיודע מה קורה איתו.

יואל פומפף: ברוך השם השכל מאה אחוז.

יואל פומפף: ויודע מה קורה איתו.

יואל פומפף: ילד קטן רוצה לחיות את החיים שלו.

יואל פומפף: מורידים לו את המכשירים כאילו מורידים לו את הרגליים, אתה לא יכול ללכת תשב בבית.

יואל פומפף: הוא הלך ביום הראשון שלא היה לו את המכשיר בבית ספר הוא חזר הביתה בכה, הילדים אומרים שאני צריך ללכת לבית חולים אין לי רגליים אז זהו.

יואל פומפף: והוא צודק.

יואל פומפף: אין טיפולי פיזיוטרפיה.

יואל פומפף: מכון לואיס, אף אחד לא יודע למי לפנות.

יואל פומפף: מכון לואיס הרבה פעמים, אין עם מי לדבר.

יואל פומפף: משרד הבריאות בכלל.

סיגלית צפריר: סליחה, עוד דבר אחד רציתי להוסיף שבעניין הקטיעה הספציפית שלי במכון לואיס אין בכלל מחירון לקטיעה כזו, זה לא מופיע.

סיגלית צפריר: בגלל שזה פשוט, זו קטיעה שהיא לא מוכרת.

יואל פומפף: סליחה, אני רק רוצה להוסיף דבר אחד.

יואל פומפף: עכשיו באמצעות חיים הגעתי לפה ויש לי עוד בעיה פה.

יואל פומפף: עכשיו אני הייתי מוכן, אין לי ברירה אחרת, אני לא מוכן שהילד שלי יקטע את החיים שלו לארבעה חודשים, אין שום התחייבות.

יואל פומפף: אם אני רוצה היום לממן את המכשיר עד שאני אקבל אישור ממשרד הבריאות יש ..

יואל פומפף: דבר ראשון זה שש עשרה וחצי אלף שקל זה מחיר ישן, זה לא בעיה שלי זו בעיה של החברה.

יואל פומפף: אין לי לממן את זה.

יואל פומפף: הקצבאות לא מספיקות למה שאנחנו צריכים, מוניות לבתי חולים ועוד כל מיני כהנה וכהנה.

חיים רייזלר: האם משרד הבריאות יכול להתחייב בפניך שהם יתנו לך את ההחזר, זו השאלה.

יואל פומפף: זהו.

יואל פומפף: אני ביקשתי, אני יכול לקבל התחייבות שאני מוציא, אני אקח הלוואות, זה קשה.

יואל פומפף: אני בן אדם שיש לו מספיק, יש לי מספיק חובות אין לי מקום בבית בשבילם, גם אין מענה מאף אחד ויש לי עוד בעיות שלא פה המקום לדבר.

יואל פומפף: ניידות של הקטנה שלי שאני כבר שנה כמו נדנדה.

יואל פומפף: אף אחד לא מקשיב לי.

יואל פומפף: ועדות וערעורים וכל מיני סיפורי סבתא שבושה לדבר פה בכלל.

יואל פומפף: אני אומר רק, מזכיר מה שקורה פה במדינה.

יואל פומפף: בושה שצריכים לדבר פה בזה.

יואל פומפף: אף אחד לא רוצה לתת לך התחייבות.

יואל פומפף: אני הייתי מוכן, היה לי חבר שרצה לתת לי הלוואה שש עשרה וחצי אלף שקל לשלושה חודשים.

יואל פומפף: אין עם מי לדבר, אף אחד לא רוצה לתת לך התחייבות שתקבל את זה בסוף, מה אנחנו נעשה?

סופה לנדבר: הדברים שאני שמעתי כאן הם מזעזעים ואני רוצה לומר שאנחנו בסקר על שחיתות של מדינת ישראל שמענו שאנחנו נמצאים במקום לא כל כך טוב.

סופה לנדבר: אבל על בירוקרטיה ואטימות לב אנחנו נמצאים כנראה במקום הראשון, וזה אחרי כל ההיסטוריה של העם היהודי.

סופה לנדבר: זה פשוט לא יתכן.

סופה לנדבר: פרופסור מלר בבקשה.

שלמה נקווה: ברשות

שלמה נקווה: כם רק משפט קטן להגיד וזה חשוב מאוד.

שלמה נקווה: בקשר לכיסא גלגלים אחרי חמש שנים.

שלמה נקווה: פעם בחמש שנים מותר להחליף כיסא גלגלים, משרד הבריאות אומר לנכה להחזיר את הכיסא המגעיל שהוא נמצא עליו, להחזיר אותו.

שלמה נקווה: זאת אומרת שתדעי לך אם יש בעיה בתיקון של כיסא גלגלים, לפעמים לוקח שמונה חודשים.

שלמה נקווה: יש מתקן אחד למשרד הבריאות של כל כיסאות הגלגלים בארץ.

שלמה נקווה: אבל להשאיר לנו את הכיסא הישן שהוא כבר קרוע ובלוי, הם לוקחים אותו גורסים אותו או לא יודע, או מוכרים אותו, אין לאיפה למכור אותו.

שלמה נקווה: זורקים אותו אבל לא ישאירו לנו לנכים את זה שבמידה שהכיסא שלי יתקלקל שיהיה לי יחליף את הישן.

סופה לנדבר: למה צריכים להחזיר אותו?

שלמה נקווה: תשאלי את משרד הבריאות.

סופה לנדבר: אנחנו נשאל אותם.

סופה לנדבר: טוב, רבותיי אנחנו ניתן לפרופסור.

יצחק מלר: אני באתי לכאן להשמיע שני משפטים.

יצחק מלר: כי הדברים נאמרים והצד השני אני חושב שצריך לתת לו לדבר גם כן.

יצחק מלר: שזה לא הצד השני למעשה.

יצחק מלר: זה אנחנו.

יצחק מלר: אני לא חושב שמשרד הבריאות הוא האויב שלי או שלהם.

יצחק מלר: או הפוך.

יצחק מלר: המשפט שאני רוצה להגיד הוא פשוט.

יצחק מלר: יש פער בלתי נסבל ומחריד בין ההקצאה שאנחנו כחברה נותנים לצד החריף לבין שיקום וזה אבסורד.

יצחק מלר: כלומר, נותנים לי מיליוני דולרים בשנה כדי שאני אכניס באם אמא של חולים קשים ביותר בניתוחים קולוסליים בפרוטיזות אדירות, בכל.

יצחק מלר: מיליוני דולרים.

יצחק מלר: רבותיי, ילד בן 16 עם גידול ממאיר, אנחנו משקיעים בו במשך כשנה או שנה וחצי כמיליון וחצי שקל.

יצחק מלר: אחר כך אני רוצה להחזיר אותו לחברה, ומתחיל הסיפור שאתם שומעים פה.

יצחק מלר: זה אבסורד.

יצחק מלר: הרי זאת אומרת שבאיזה שהוא מקום מישהו שופך לי את הכסף בכיס הזה ואחר כך לא נותן לי להחזיר את הבחור לחברה.

יצחק מלר: זה לא יאומן והדבר הזה קורה דרך אגב בכל האגפים, בכל מקום ובכל צורה.

יצחק מלר: הייתי מצפה שתבוא המדינה ותגיד, אתה יודע מה אין לך כסף לעשות את הניתוחים האלו.

יצחק מלר: אין לך כסף להתקדם, אתה לא תהיה מודרני, אתה לא תעשה את הניתוחים, אתה לא תטפל, אתה לא תרפא.

יצחק מלר: אתם יודעים מה?

יצחק מלר: יותר הגון.

יצחק מלר: יותר הגון כבר.

יצחק מלר: אבל אם נותנים לי את הכסף הזה ואני מהמר לכם, אני יכול להביא מספרים עם עלויות, אני עוסק באמת בתחום מאוד מיוחד, שקוראים לו אורטופדיה אונקולוגית שזה גידולים ממאירים.

יצחק מלר: וזה אנשים צעירים, ילדים, אנשים סיגלית אני מכיר אותה עשרים שנה וברוך השם היא בסדר.

יצחק מלר: מבחינה אונקולוגית.

יצחק מלר: המיתוס הזה גם כן, האונקולוגי.

יצחק מלר: אז אני אומר, נותנים לי מיליוני דולרים ביד.

יצחק מלר: אותו משרד הבריאות שאני מעריך אותו מאוד, מקצה לי את הדברים.

יצחק מלר: נותן לי את הכסף אני משקיע אותו.

יצחק מלר: יושב איסקוב מולי פה.

יצחק מלר: הוא ותיק.

יצחק מלר: עוד קודמו, סוסק, שהתחלתי איתו את הקרב הגדול בשנת 83 כשהוא לא רצה לקבל אף חולה אונקולוגי כי הוא אמר הוא הולך למות ממלא.

יצחק מלר: אז זה כבר נגמר.

יצחק מלר: ברוך השם.

יצחק מלר: נגמר הסיפור הזה, הם לא מתים.

יצחק מלר: אז איסקוב לפחות נותן לי את האפשרות הוא אומר לי אתה יודע מה הכנסת מיליון דולר שמה, אני לוקח את הבחור אני משקם אותו "ראס בן עינכ" עכשיו.

יצחק מלר: אבל הוא היחיד.

יצחק מלר: אני אומר אין סיבה שזה יקרה, אל תתנו לי את הכסף לרפא את החולים, למה אתם נותנים לי את הכסף הענק הזה?

יצחק מלר: לרפא חולים ואחר כך כשמגיע עניין פורטזה או עניין השיקום זה מתחיל מזמוזצטיה טוטאלית.

יצחק מלר: ודיברנו על זה עם ברלוביץ.

יצחק מלר: הרי ישבנו על זה, דיברנו.

יצחק מלר: ואני אומר, אני בא מהצד.

יצחק מלר: אני דרך אגב אומר עוד פעם אני לא נגד משרד הבריאות.

יצחק מלר: באמת לא.

יצחק מלר: כי אני חושב שזה המשרד שלי, זה אנחנו.

יצחק מלר: עוד פעם זה המיסים שלי, שלנו.

יצחק מלר: אבל זה לא יכול להיות שהפער הזה.

יצחק מלר: הפער הזה הוא פשוט, רבותיי, זה פער שקשה לקלוט אותו.

יצחק מלר: אנחנו מדינה לכאורה מתוקנת.

יצחק מלר: באנגולה אני מבין.

יצחק מלר: בסדר, עולים על מוקשים מקבלים איזה רגל ממקל.

יצחק מלר: בסדר אני מבין.

יצחק מלר: זה התנאים.

יצחק מלר: דרך אגב הם עושים עבודה לא רעה.

יצחק מלר: אבל פה, מצד אחד נותנים לי מה שנקרא חמישה כוכבים ומהצד השני זה מתחיל להגיע לפרוטזות או לדברים האלה או כמו שמספר הבחור עם שני הילדים.

יצחק מלר: רבותיי, כמות הכסף שהושקעה בשני הילדים שלו בניתוחים של קונסטנטיני או כמות הכסף שמושקעת בניתוחים שאני מבצע, תאמיני לי אפשר לקנות איתה 800 פרוטזות הכי חדשות, רק ניתוח אחד.

יצחק מלר: אני אומר, OK, אם אין כסף אז אין כסף בסדר.

יצחק מלר: אבל אם יש כסף אז לפחות שיהיה איזו שהיא חלוקה בעניין, שיהיה איזה שהוא מצב, שיהיה איזה שהוא מודוס ויונדי בין שני הצדדים האלה.

יצחק מלר: וזה לדעתי זה עניין של ארגון, משמעת, קריאטיביות בסידור הנושא.

יצחק מלר: אני לא כלכלן ואני לא איש תקציבים ואני בטוח שיושבים פה מטעם משרד הבריאות אנשים מעולים בתחום הזה, וישבתי איתם בנושאים אחרים ובסופו של דבר הגענו לקונצנזוס ויכולנו לפתור בעיות.

יצחק מלר: אני בטוח שגם זה פתיר ואני לא נכנס מכון לואיס לא מכון לואיס.

יצחק מלר: זה באמת לא משנה.

יצחק מלר: תמצאו קבלנים אחרים.

סופה לנדבר: הם צריכים לבצע, ובעצם מי שאחראי על זה, זה משרד הבריאות.

יצחק מלר: בקיצור מה שאני מציג את העמדה, אני אומר בסיכום דבר אחד, תראו אני אזרח במדינת ישראל, אני רופא.

יצחק מלר: אני רופא ספציפי למשהו, אני סופר מומחה למשהו.

יצחק מלר: אני אומר לכם, הפערים האלה בין הצד של הביצוע החריף לבין השיקום הוא בלתי נסבל.

יצחק מלר: הוא פשוט לא יכול להתקיים.

אבנר עורקבי: כמו שאנחנו אמרנו פעם שעברה, בישיבה ..

אבנר עורקבי: אני שואל שאלה, למה יש רק את מכון לואיס?

אבנר עורקבי: למה לא ניתן להפריד את זה לכמה מכונים על מנת להקל לפחות על הנכים?

אבנר עורקבי: למה רק מכון לואיס?

אבנר עורקבי: מה רק מכון לואיס יש בעולם?

אבנר עורקבי: כמו שהפריטו את העניין של הכיסאות גלגלים.

מיכאל אלכסנדר: אני אורטוטיס.

מיכאל אלכסנדר: אנחנו בונים את המכשירים לא את הפרוטזות.

מיכאל אלכסנדר: מזכירים פה פרוטזות, אני חייב לציין שכאשר אנחנו מסתכלים על קטוע, אנחנו רואים את הבעיה מרחוק וכאשר רואים בן אדם משותק אז אולי קצת יותר קשה לראות.

מיכאל אלכסנדר: אני אישית, עובד לרוב עם ילדים.

מיכאל אלכסנדר: ילדים נכים.

מיכאל אלכסנדר: אנחנו מדברים על מכון לואיס.

מיכאל אלכסנדר: מכון לואיס איננו מכסה בכלל ילדים שאינם הולכים.

מיכאל אלכסנדר: כאשר מתקיימת ועדה רפואית יש נציג של מכון לואיס, והנציג

סופה לנדבר: ועדה רפואית בנויה ממי?

מיכאל אלכסנדר: מרופא מאושר על ידי מכון לואיס וועדות שבהן ישנם ילדים תהיה עוד נציגה שעובדת במכון לואיס.

מיכאל אלכסנדר: זאת אומרת גם הרופא וגם עוד נציגה.

מיכאל אלכסנדר: ותפקידה לבוא ולראות שהילד עומד בקריטריונים.

מיכאל אלכסנדר: מה הקריטריון?

מיכאל אלכסנדר: הולך או לא הולך.

מיכאל אלכסנדר: לא הולך הילד לא פה.

סופה לנדבר: אתה רוצה להגיד שוועדה משני מומחים שהם כולם ממכון לואיס.

מיכאל אלכסנדר: לא.

מיכאל אלכסנדר: יש את הרופא מטעם מכון לואיס, יש מספר רופאים במדינת ישראל שמאושרים על ידי מכון לואיס ומקיימים את הוועדות של מכון לואיס.

סופה לנדבר: אז הם עושים בעצם הזמנה של משרד הבריאות.

סופה לנדבר: ככה אני מבינה

מיכאל אלכסנדר: זו הנקודה הראשונה.

מיכאל אלכסנדר: נקודה שנייה שרציתי לעלות זה שאותה משפחה צריכה כדי לעבור את כל התהליך בשביל אותו אביזר לבקר שש תחנות בירוקרטיות.

מיכאל אלכסנדר: אני יכול לציין פה.

מיכאל אלכסנדר: אני חושב שבבסיסו יש פה הרבה חוסר אמון וזה הבעיה.

סופה לנדבר: אבל ממי מכון לואיס מקבל, ממשרד הבריאות?

מיכאל אלכסנדר: אני חושב שיש פה הרבה מאוד חוסר אמון בכולם.

מיכאל אלכסנדר: בכולם.

מיכאל אלכסנדר: אחד לא מאמין לעצמו ולא מאמין לנכה ולא מאמין לרופא ולא מאמין לאורטוטיס.

מיכאל אלכסנדר: אף אחד לא מאמין לאף אחד אחרת איך אפשר להסביר את הריבוי פה כאשר במשרד הביטחון הולכים לרופא שיקומי והולכים לאיש מקצוע.

מיכאל אלכסנדר: אני ממוקם בגוש שגב בגליל, וכאמור עובד כמעט רק עם ילדים, ילדים שברוב המקרים סובלים משיתוק מוחין.

מיכאל אלכסנדר: רופא שמאושר לראות את הילדים האלה יושב בחיפה.

מיכאל אלכסנדר: אם המשפחה גרה בקצרין או אם המשפחה גרה בקרית שמונה היא צריכה לנסוע עד חיפה.

מיכאל אלכסנדר: יש רופא אחד שמאושר לראות ילדים.

מיכאל אלכסנדר: ואם הילד הזה בפעם הראשונה הולך לקבל אישור אז הוא גם כן לא יכול להיות בכל ועדה אלא רק בוועדה שכאמור יש בו נציגה של מכון לואיס.

מיכאל אלכסנדר: זאת אומרת המשפחה היא משפחה שבין כה וכה יותר קשה לה עכשיו נקשה עליה.

מיכאל אלכסנדר: איך נקשה עליה?

מיכאל אלכסנדר: שוועדה ראשונה, פעם ראשונה הם יגיעו לשם ופעם שנייה הם יגיעו לשם לחיפה.

מיכאל אלכסנדר: וכולי.

מיכאל אלכסנדר: אני רוצה לדבר גם כן על עובדה מאוד פשוטה.

מיכאל אלכסנדר: המחירון של מכון לואיס שיש לי אותו פה, הוא מנובמבר 2002.

מיכאל אלכסנדר: מספר הקודים, זאת אומרת מספר המיכשורים, סוגי המיכשורים שמה הם בודדים.

מיכאל אלכסנדר: חבר'ה בעולם יש, למדינות אחרות יש מאות קודים, מאוד מוצרים שניתנים לאנשים.

מיכאל אלכסנדר: מאות, לא מספר כל כך מצומצם.

מיכאל אלכסנדר: מה הפתרון?

מיכאל אלכסנדר: מכניסים בכוח משהו לתוך איזה שהוא קוד ובסופו של דבר אני כיצרן צריך לבוא או להתפשר על המחיר או לבוא ולהגיד לנכה אני לא מוכן לעשות.

מיכאל אלכסנדר: כאשר מכון לואיס בא ואומר, כמו שתיארו פה, 'אין תקציב', כשבא אליי הנכה אני אומר לו אדוני הנכה, או שתשלם או שתחכה עד שיהיה אישור.

מיכאל אלכסנדר: אנחנו ראינו הרבה ילדים נכנסים לניתוחים עקב הדחיות האלה.

מיכאל אלכסנדר: קונטרקטורות וכולי אפשר להיכנס פה לסיבות לדברים.

מיכאל אלכסנדר: העיכוב הזה בפירוש שולח חלק מהקנדידטים למחשוב ישירות לחדר ניתוח ופה נאמר, זה נראה קצת לא הגיוני כי חדר ניתוח יעלה הרבה יותר מכל המיכשור שניתן לו לא משנה מה.

מיכאל אלכסנדר: אלה הנקודות שרציתי להעלות.

מיכאל אלכסנדר: תודה רבה.

אליהו איסקוב: אי אפשר לחשוד בי שאני לא בצד של הנכים, אז אני קודם לפני שאני אומר מה שאני חושב שנראה בעיני חשוב אני חייב להגיד שמכון לואיס והצוות שלו זה משרד סופר מקצועי בכל מה שקשור בעניין של חלוקת המכשירים האורטופדיים שאנשים צריכים לפי הזמנה אישית.

אליהו איסקוב: זה הכל מכשירים בהזמנה אישית.

אליהו איסקוב: ולא לערבב כיסאות גלגלים על מוצרי מדף אחרים.

אליהו איסקוב: פה מדובר במכשירים בהתאמה אישית, שנבנים בהתאמה אישית על ידי טכנאים שעובדים בבתי מלאכה שהם מורשים שקיבלו הרשאה, רישוי של משרד הבריאות ככה שכל הצוות של מכון לואיס על פקידותיו ורופאיו והפיזיוטרפיסטית שלו ומערכת המחשוב זה מערכת מאוד מאוד משופשפת והם מכירים מבחינה מקצועית את העבודה בצורה הכי טובה.

אליהו איסקוב: כמובן שאנחנו לא מדברים עליהם, אני מקווה שלא נוצר הרושם שעליהם אנחנו מדברים על הצוות אלא אנחנו מדברים על הבעיה.

אליהו איסקוב: כי להיפך, את יודעת מה?

אליהו איסקוב: אני יכול להגיד יותר מזה.

אליהו איסקוב: אני אפילו נותן להם מבחינתי צל"ש.

אליהו איסקוב: יש בהרבה תחומים, בסוף השנה, נותנים תעודת הצטיינות לעובד שעמד בתקציב, ובשירותי בריאות כללית איפה שאני עובד רופא שבסוף השנה, רופא שהיה אחראי על תקציב ועמד בהצלחה וקיבל עובד מצטיין אז זה בהכרח זה אחד שקיפח חולים.

אליהו איסקוב: כי את הכסף הוא לא יכול לחסוך בצורה אחרת וכאן יש לנו מכון שמקבל תקציב ממשרד הבריאות שהוא גומר אותו בספטמבר, לפעמים באוגוסט, לפעמים באוקטובר כבר כמה שנים.

אליהו איסקוב: אני חושב שזה דווקא לא צריך להחשיד אותם בשום דבר כי עובדה שהם הוציאו את כל הכסף, אני מקווה שאת כל הכסף שנתנו להם לנכים הם הוציא על נכים ולא הלכו למסעדה או לבית מלון.

אליהו איסקוב: אני מניח שזה לא מה שקרה ככה שאני לא רואה משום זוית ראיה אני לא רואה שום בעיה עם המכון לואיס.

אליהו איסקוב: הבעיה היא בהחלט תקציבית.

אליהו איסקוב: ככה זה נראה בעיני לפחות.

אליהו איסקוב: עכשיו לעשות תחשיבים ולעשות הערכה תקציבית אני באמת לא מבין בזה אבל אני בטוח שמה שיש להם במחשב, מה שהצטבר להם במחשב כבר הרבה שנים, כל סטטיסטיקאי או כל מומחה לחישובים אומרים עכשיו המילה זה חשב האוצר, כל חשב יכול לקחת את המספרים האלה ולעשות הערכה כמה צריך לשנה תקציב עבור המכשירים שמספקים לנכים בהתאמה אישית וזה כמובן תפקיד של משרד הבריאות.

אליהו איסקוב: יחד עם זה זה לא כל כך פשוט כי באמת שמענו עוד דברים.

אליהו איסקוב: קודם כל אני אחזק את דבריו של פרופסור מלר.

אליהו איסקוב: האיחור או השהות או ההשהיה או אי מתן המכשיר או אי מתן שיקום לנכה בזמן המתאים, אחר כך עולה יותר כסף.

אליהו איסקוב: זה דורש ניתוחים חוזרים, זה נטל על ביטוח לאומי, זה נטל על המשפחה, מפסידים ימי עבודה.

אליהו איסקוב: אני לא צריך לפרט את זה.

אליהו איסקוב: אז זאת אומרת שהעיקרון באמת צריך להיות היענות מהירה גם לצרכים של הנכה בכל מה שקשור למכשור שעושה אותו נייד ומוריד את הנטל מהמשפחה, מהחברה זה כמובן גם חוסך בעיות רפואיות שהן בהחלט מיותרות.

אליהו איסקוב: הבעיה שלי, כרופא שמטפל בנכים האלו, מתחלקת לכמה תחומים.

אליהו איסקוב: קודם כל, השיטה לחלק את המכשירים האלה לנכים היא לא טובה.

אליהו איסקוב: היא גם לא טובה וגם אין בה שקיפות.

אליהו איסקוב: תראי, את כבר הערכת ישר שיש פה איזה ועדה חשודה.

אליהו איסקוב: זה באמת חשוד.

אליהו איסקוב: בעיני גם.

אליהו איסקוב: זאת אומרת, אני אגיד את זה אחרת, זה לא חשוד אבל זה מחשיד.

אליהו איסקוב: לא צריך לעשות ועדה של משרד הבריאות של מכון לואיס של אנשי מכון לואיס, של אנשים ששייכים למכון לואיס בצורה כזאת או אחרת.

אליהו איסקוב: צריך לקחת מומחים שהם על פניו לפחות יהיו אובייקטיבים.

אליהו איסקוב: מה קרה?

אליהו איסקוב: רק משרד הבריאות מטפל בנכים?

אליהו איסקוב: להיפך.

אליהו איסקוב: רוב הרופאים במדינה שמטפלים בנכים באים משירותי בריאות כללית אחר כך ממכבי ואחר כך מעוד קופות.

אליהו איסקוב: אז גם שם אפשר לאתר את האנשים המתאימים ולעשות ועדה גם של רופאים מתאימים, גם של טכנאים, גם שיהיה שם נציג נכים.

אליהו איסקוב: למה לא? למה שלא תהיה שקיפות מלאה?

אליהו איסקוב: אני מדבר פה על ועדת חריגים.

אליהו איסקוב: אני פשוט קצת מקדים את הסוף אבל זה לעניין ועדת חריגים.

אליהו איסקוב: כל דבר שהוא חריג, והדוגמא אולי הכי טובה זה של סיגלית שהיא חריגה מכל, גם זה שהיא יפה וגם שיש לה קטיעה שהיא באמת נדירה ועברה טיפולים כל כך ממושכים ויש לה רוח לחימה שזה גם כן ראוי לציין.

אליהו איסקוב: בהחלט במקרים כאלו צריכה לשבת ועדה חריגה שלא תחשוב על שום דולר ועל שום שקל, אלא לגופו של עניין האם צריך לתת לה, האם יש מה לתת לה וגם אם הוועדה הזאת תחליט שעדיף שהיא תהיה בכיסא גלגלים זה גם החלטה טובה.

אליהו איסקוב: מבחינה מקצועית זו גם החלטה שאפשר לקבל אותה.

אליהו איסקוב: אבל צריך שההחלטה, אמרתי שצריכה להיות ועדה באמת שהשקיפות שלה והאובייקטיביות שלה תהיה מקסימאלית.

אליהו איסקוב: עכשיו, דבר שני צריך לקחת את כל רשימות האביזרים שנותנים לנכים של משרד הבריאות, שנותנים לנכים של תאונות עבודה ושנותנים לנכים של משרד הביטחון.

אליהו איסקוב: לקחת את כל הרשימות האלה להכניס אותם למגרסה ולבנות רשימה אחת.

אליהו איסקוב: אני לא מבין למה בחור צעיר שפרופסור מלר ניתח אותו והוריד לו רגל בגלל שהיה לו גידול, בחור צעיר באותו גיל עכשיו היה נאמר במלחמת לבנון השנייה איבד את הרגל באותו גובה, למה הבחור ממשרד הביטחון יקבל תותבת ב- 150,000 שקל ולמה הבחור שעבר קטיעה עקב גידול מקבל תותבת ב- 15,000 שקל?

אליהו איסקוב: תארי לך מצב ששניהם הולכים לראיון עבודה.

אליהו איסקוב: זה בא בצעדים קלילים, עולה מדרגות, יורד מדרגות, אני מדבר על נכה של משרד הביטחון והשני בקושי זז.

אליהו איסקוב: את מי ייקחו לעבודה?

אליהו איסקוב: יש חוק במדינת ישראל נכון?

אליהו איסקוב: שיויון הזדמנויות או משהו כזה.

אליהו איסקוב: אז בבקשה אז הנה את פה בשביל להפעיל את החוק או לכפות אותו

סופה לנדבר: לא.

סופה לנדבר: חוק מפעילים לא כאן.

סופה לנדבר: אנחנו בית מחוקקים.

אליהו איסקוב: אז אני מציע באמת שיקימו גם פה, ויש גם פה אנשים וזה לא הרבה עבודה, לבנות רשימה של פריטים שאנשים צריכים, מכשירים אורטופדיים בהתאמה אישית.

סופה לנדבר: הרשימה הזאת מי צריך לבנות?

סופה לנדבר: משרד הבריאות?

אליהו איסקוב: ליזום?

אליהו איסקוב: בטח שצריך משרד הבריאות.

סופה לנדבר: בסדר.

סופה לנדבר: תודה רבה.

סופה לנדבר: רק שנייה אני רוצה את מכון לואיס.

מרדכי שני: יש פה ערבוביה של הרבה מאוד דברים.

מרדכי שני: א' יש מרכזי שיקום במדינת ישראל.

מרדכי שני: מי שנותן טופס 17 זה קופת חולים ואם קופת חולים לא רוצה הבעיה היא שלה, לא קשור לשולחן הזה.

מרדכי שני: שתיים, מישהו אמר קודם

סיגלית צפריר: מה זאת אומרת הבעיה היא שלה?

סיגלית צפריר: סליחה מה זה המשפט הזה?

מרדכי שני: גבירתי סליחה, הבעיה מבחינת החוק היא של הקופה.

מרדכי שני: יש בית דין לעבודה שאליו האדם יכול לפנות אבל זה חוק שקיים.

סיגלית צפריר: סליחה, בן אדם שזקוק לשיקום אין לו זמן ללכת.

מרדכי שני: רבותיי סליחה, אתם כנראה לא מכירים את חוק ביטוח בריאות.

מרדכי שני: החוק קובע שכשאדם לא מקבל שירות הוא פונה לבית הדין לעבודה.

מרדכי שני: זה החוק.

מרדכי שני: שרק מינואר השנה יש לו שיניים.

מרדכי שני: אבל רבותיי בואו לפחות נכיר את העובדות.

מרדכי שני: שתיים.

מרדכי שני: נאמר פה קודם הנכה אחר כך הכסף.

מרדכי שני: רבותיי אני יושב ראש ועדת סל התרופות.

מרדכי שני: לחולי סרטן אנחנו לא נותנים קודם כל תרופות.

מרדכי שני: אנחנו חתכנו בבשר החי, אתה מדבר על קרח ועורקים?

מרדכי שני: אני לא ישנתי ארבעה חודשים כשראיתי ילדים.

שלמה נקווה: איפה הייתם עשרים שנה?

שלמה נקווה: איפה הייתם למה לא זעקתם?

שלמה נקווה: אנחנו היינו עוזרים לכם, אנחנו נמצאים בכל הוועדות

מרדכי שני: בוועדת סל הבריאות אתה נמצא?

שלמה נקווה: לא סל הבריאות, אנחנו לא שמענו מכם אפילו פעם אחת לפני היום.

מרדכי שני: מי זה מכם?

שלמה נקווה: מכון לואיס.

שלמה נקווה: לא שמענו כלום.

שלמה נקווה: את ההוצאות שלכם אולי תבדקו.

שלמה נקווה: אולי נגמר הכסף בגלל ההוצאות שלכם?

מרדכי שני: רבותיי, אין במדינת ישראל, אני לא מכיר מצב שבו אתה נותן כסף ואחר כך אתה בא ואומר רבותיי תביאו לי אותו.

מרדכי שני: אני לא מכיר ואני ישבתי בוועדת הסל ואני הוצאתי את הנשמה לגבי עשרות ומאות מקרים.

מרדכי שני: אני חוזר ומדגיש חוק ביטוח בריאות הוא חוק מוגדר.

מרדכי שני: סיגלית, אין בחוק ביטוח בריאות נסיעה לחוץ לארץ אלא אך ורק בהצלת חיים.

מרדכי שני: זה החוק.

סיגלית צפריר: סליחה, אני חייבת להגיד.

סיגלית צפריר: אני אחרי שהייתי אחרי ניתוח שהייתי מאושפזת חודשיים בבית חולים, הייתי כמו שפרופסור מלר, אני הייתי מאחד מאותם החולים שהיה מדובר בהצלת חיים, אחרי חודשיים הייתי זקוקה לשיקום בבית לווינשטיין.

סיגלית צפריר: קופת חולים לא הסכימה לתת לי שיקום.

סיגלית צפריר: משרד הבריאות, מה זה קופת חולים?

חיים רייזלר: חברה תמקדו.

חיים רייזלר: הוא מייצג פה את מכון לואיס ומכון לואיס לא קשור לנושא של האישורים לבתי חולים.

מרדכי שני: אני גם לא קשור לחוק ביטוח בריאות שלא מאפשר לבני אדם לנסוע.

מרדכי שני: דיבר פרופסור מלר בצדק על הקצאה, זו המציאות רבותיי.

מרדכי שני: אני יכול להביא לך, מלר, בעיות חברתיות במדינת ישראל של אנשים שהם נכים במשרד הרווחה, שהלוואי והיה מאתיים שלוש מאות מיליון לתת כדי לשפר את מצבם.

מרדכי שני: אבל זה המצב.

מרדכי שני: דיברת לגבי כל איש והוצאותיו, מכון לואיס נותן אחד מיליון ש"ח מתנה למשרד הבריאות בהוצאות שלו.

מרדכי שני: אני יכול להראות לך את המאזנים.

מרדכי שני: יתרה מזו, ..

מרדכי שני: נתן לחולי סרטן השנה 800 אלף ש"ח תרומות באופן עקיף.

מרדכי שני: מכון לואיס לא מרוויח, הוא אומר רבותיי קחו ותעשו מה שאתם רוצים, הנושא הוא לא שלנו.

מרדכי שני: אתם משתמשים במונח מחירון משרד לואיס, זה לא מחירון של מכון לואיס, זה מחירון שמשרד הבריאות מאשר אותו.

מרדכי שני: פנו גם לאחרונה למשרד הבריאות, התקציב הוא לא תקציב שלנו ואת זה צריך להבין.

מרדכי שני: מה אני אמרתי לך בשעתו חיים הוא שכל עוד לא תשתנה המסגרת המשפטית והתקציבית אני לא רואה פתרון.

מרדכי שני: ואני חוזר ואומר פה ליד השולחן, כל עוד לא תשתנה הגישה המשפטית התקציבית והתזרים לא יהיה פתרון.

מרדכי שני: אמרתי לך בשעתו.

מרדכי שני: אחרי שתפתרו את זה אפשר היה להקים ליד מכון לואיס, היום זה כבר לא מעשי כי אנחנו עוזבים את הנושא אבל אני חוזר ואומר.

מרדכי שני: יש פה אזיקים גם של חשב האוצר גם של משרד הבריאות.

מרדכי שני: אנחנו מוגבלים על ידי כללים ואתה קראת סעיף אחד, אני יכול להראות לך עוד סעיפים שכאלה.

חיים רייזלר: זה סעיף שמאפשר לך לעשות את מה שאתה עושה.

מרדכי שני: נכון.

מרדכי שני: לא שמאפשר לי כי אסור לי לפעול אחרת.

חיים רייזלר: אז למה אתה לא חושב לפני?

סופה לנדבר: חיים אתה צריך להקשיב.

סופה לנדבר: יש כאן בעיה שהיא מורכבת ומי שבע

סופה לנדבר: צם אשם כאן זה מדינת ישראל ומשרד הבריאות הוא אחראי על זה.

סופה לנדבר: רבותיי אנחנו רק בישיבה ראשונה, אני מתארת לעצמי שבעיה של טווח של שנים רבות אנחנו לא נוכל לפתור את זה.

סופה לנדבר: אבל אנחנו כן רוצים לשמוע עכשיו, תסתכלו זה מכון שעושה ביצוע ועושה הזמנה לפי תקנות שבעצם מי שמוריד אותם זה משרד הבריאות.

סופה לנדבר: זה כל כך קל להבין.

סופה לנדבר: אני לא חושבת שצריכים עכשיו את כל האשמה לזרוק על אנשים, גם פרופסור אמר שיש כאן אנשים, צריכים להקשיב וללמוד להקשיב.

סופה לנדבר: אני מבינה את הכאב ובגלל הכאב שהיום אנחנו צריכים לאשר תקציב אני יושבת כאן.

מרדכי שני: לגבי שאלותיך שנים אני מתריע וכותב.

מרדכי שני: ב- 27 לפברואר התרעתי שבראשון לאוקטובר תהיה בעיה.

מרדכי שני: איש לא התייחס עד לרגע האחרון.

מרדכי שני: רבותיי, ב- 13 בנובמבר השנה כתבתי מכתב שנקרא זלזול בנכי הגפיים וכתבתי בסופו בשמו של מר דיויד לואיס ובשמי, הוא נתן למדינת ישראל לשיקום עד היום 30 מיליון ש"ח.

מרדכי שני: ברצוני להודיע על הפסקה מוחלטת של השירות לנכי הגפיים כאשר אנו נפנה את משאבינו לסיוע לנכים בצרה אחרת.

מרדכי שני: רבותיי, אנחנו יותר לא פועלים.

מרדכי שני: הודעתי להנהלת משרד הבריאות שהכדור בידיהם, במצב שבו החשב בדרך מודיע לו שהוא לא מאריך את החוזה מעבר ל- 31 למרץ ואין כסף ולצו של מגבלות אפילו את השירות שניתן עד היום לא ניתן לתת לכן מכון לואיס יוצא מהמשחק ומאפשר לכל הגורמים לפעול.

מרדכי שני: רבותיי, כשאני דיברתי עם רות רלבג לפני חודש היא אמרה לי אל תעזוב את הנכים באמצע.

מרדכי שני: אבל רבותיי אנחנו מוציאים את הנשמה, הפעלנו צוות מקצועי.

מרדכי שני: דוקטור סופצ'ק, שהוזכר פה, גם היה מנהל בעבר.

מרדכי שני: אם יש אזיקים אנחנו לא מסוגלים לפעול, אנחנו לא יכולים לבוא אליך.

מרדכי שני: אנחנו אין לנו, אמרתי לך בעבר חיים, אתה מוכן להקשיב דקה?

מרדכי שני: שאני מוכן הייתי להקים בעבר גוף לבדיקת תלונות משותף בתנאי אחד, שיבטלו את המגבלות הקיימות.

מרדכי שני: כל עוד המגבלות קיימות הרי שאין למעשה מה לעשות.

מרדכי שני: המגבלות קודם כל הן חשביות שתיים המגבלות תקציביות, כשאני שומע פה את הרעיון של המגרסה אני מציע שהמדינה צריכה להוסיף רק לנושא של גפיים עוד 28 מיליון ש"ח שזה מאה אחוז רבותיי יש לכם עדין בעיית כסאות גלגלים וכדומה, זאת אומרת מדינת ישראל שמוציאה נכון להיום 60 וכמה מיליון צריכה להוסיף עוד 70, 80 מיליון ש"ח.

מרדכי שני: אני לא רואה במציאות של היום, אבל לא אני הכתובת.

מרדכי שני: המחוקק הוא הכתובת.

מרדכי שני: אבל תבינו, שכל עוד משפטית חוק ביטוח בריאות לא ישתנה לנושא של הנכים פעם אחת, לא ישנו את הקריטריונים, לא ישנו את התקציב, לא ישנו את נהלי ההקצאה לא יעזור כלום.

מרדכי שני: היום יש ועדה שמנסה ללמוד את הנושא באופן כללי.

מרדכי שני: רבותיי שלושת רבעי שנה אני שומע שהוועדה הזאת צריכה לפעול.

מרדכי שני: סוף סוף לפני שבועיים היא התחילה.

סופה לנדבר: כשאתה אומר בעיה משפטית, מה אתה אומר שצריכים לשנות?

מרדכי שני: הבעיה המשפטית היא חוק.

מרדכי שני: קודם כל יש חוק ביטוח בריאות שהוא מגדיר את הסל.

מרדכי שני: הסל הוא פועל יוצא מחוק ביטוח בריאות.

חיים רייזלר: מה זה איחוד צבירה?

מרדכי שני: איחוד צבירה היא מילה כללית.

חיים רייזלר: כמו שמקבל נכה כזה מקבל נכה כזה.

מרדכי שני: תקשיב דקה.

מרדכי שני: החוק אם אתה מדבר על השוואה בין המשרדים יש מגבלה תקציבית.

מרדכי שני: אני חוזר ואומר.

מרדכי שני: החוק קבע שהנכים הם בתוספת השלישית לחוק.

מרדכי שני: מוגדרים על ידי סל ברור.

מרדכי שני: זה חוק ביטוח בריאות שהוא קיים.

מרדכי שני: הכנסת צריכה לשנות אותו וללוות את זה בכסף.

מרדכי שני: אני רוצה להפנות את תשומת הלב שאותה בעיה קיימת לגבי תרופות רבותיי, הצעקות היום על 300 מיליון שהופיעו אתמול בוועדת העבודה והרווחה זה גם לתרופות.

מרדכי שני: הבעיה קיימת לאורך כל הדרך של המגבלות התקציביות שקיימות בחוק ביטוח בריאות שאומר לא תוסיף אגורה לא תוסיף שירות בלי שתוסיף את הכסף.

מרדכי שני: זה החוק, זה מה שהוא קובע.

מרדכי שני: אם יתוקן החוק, ילווה בהקצאה תקציבית נכונה, בקריטריונים ובהתנהלות אחרת של החשב אפשר לבנות משהו.

מרדכי שני: העברה לספק אחר רבותיי, שמעתם את דוקטור איסקוב, יש פה צוות מקצועי שמכיר את הנושא.

מרדכי שני: הבעיה היא בנוהלים, בקריטריונים ובחוק ביטוח בריאות.

ירון דוזטס: אני יצרן פרוטזות.

ירון דוזטס: אמנם הייתי שכיר עד לפני חצי שנה אבל אני נהייתי עצמאי ואני מן הסתם חווה קצת יותר את כל החוויה של הנכים בנקודה יותר רגישה.

ירון דוזטס: אני מן הסתם בין הפטיש לסדן.

ירון דוזטס: אמנם המקצוע מבחינתי הוא כמו שליחות, אני מוצא את עצמי הרבה פעמים בתור פסיכולוג גם כן.

ירון דוזטס: אני לא ידעתי שאני יום אחד גם כן אהיה מוסד פיננסי שאני אממן את משרד הבריאות.

ירון דוזטס: יש כאן מקרה אחד.

ירון דוזטס: אני יכול לספר להם עוד מקרים.

ירון דוזטס: אבל אני רוצה לעבור ככה כמה דברים שאני הכנתי כדי להראות לכם.

ירון דוזטס: אם אנחנו מדברים על הקטע של התקציב אז אנחנו מדברים על שער של מטבע זר שעלה, רוב המוצרים שלנו הם מיובאים מחו"ל, בעיקר מאירופה.

ירון דוזטס: שער האירו עלה בשנת 2002 ב- 20%.

ירון דוזטס: שער הדולר אמנם ירד ב- 12% אבל זה 10% רק מהייבוא.

ירון דוזטס: יש לי כאן עוד מסמכים שנוגעים מן הסתם למוצרים שמכון לואיס לא מאשר.

ירון דוזטס: בחורה קטועת שתי רגליים מכון לואיס לא מאשר לה פרוטזות רחצה היא צריכה לזחול על הגדמים לכיוון הים.

ירון דוזטס: יש כאן מכתב מקרן שאישרה לה תרומה כי משרד הבריאות לא יכול לממן לה את זה.

ירון דוזטס: תיקונים מתמשכים.

ירון דוזטס: אנחנו צריכים לממן את התיקונים המתמשכים האלה כי משרד הבריאות בעצם לא יודע להגיד לנו, מכון לואיס לא יודע להגיד לנו איך בעצם לעבוד בתיקונים מתמשכים.

ירון דוזטס: אנחנו צריכים כל הזמן לשחרר לפתח הזה על מנת לקבל מימון ואני יכול להגיד לך שאנחנו אפילו די, אנחנו מורידים במחיר על מנת שלא ליצור בעיות.

ירון דוזטס: אני יכול להגיד לך שהיו יכולים להיות כאן שורה של פרוטטיסטים אם הם לא היו פוחדים מה שנקרא לעלות את הדברים שלהם על הכתב, וגם כן באופן אנונימי אני רוצה להגיד לך שאנשים לא היו מוכנים לעשות את הדברים האלה וזה נאמר לי רק בעל פה.

ירון דוזטס: הנה אישור תיקון שנשלח ב- 17.8.

ירון דוזטס: ב- 9.11 הוא אושר, אני אקבל את הכסף כנראה, אמור לקבל את הכסף בתחילת ינואר.

ירון דוזטס: אמור לקבל את הכסף.

ירון דוזטס: זה אישור שעוד לא קיבלתי.

ירון דוזטס: בחורה שעובדת בתפקיד ציבורי מבקשת, אני עובדת.

ירון דוזטס: ..

ירון דוזטס: המשרתת כ...

ירון דוזטס: הופעתי האסתטית חשובה לי מאוד לתפקודי ולתפקידי כאחד.

ירון דוזטס: היא מבקשת הארכה לשרוול לכפפה.

ירון דוזטס: כפפה בדרך כלל מגיעה, כפפה קוסמטית מגיעה עד לכאן מאחר והיא רוצה ללכת עם חולצה קצרה, דבר אלמנטרי, היא רוצה כפפה עד למעלה עד שזה יכסה לה את הפרוטזה, קצת שלא יראו את החיבור.

ירון דוזטס: הדבר הזה לא אושר, אני רק רוצה לציין לך את התקציב, 599 ש"ח שהעלות של הדבק בלבד זה 290 ש"ח.

ירון דוזטס: העלות של הדבק שאני הייתי צריך להשתמש בזה ועלות של החלק עצמו זה עוד356 ש"ח.

ירון דוזטס: ואני רוצה לציין בפנייך שהדבר הזה בסוף מומן מכיסה ואם מדברים על צורך תפקודי זה צורך תפקודי.

ירון דוזטס: כי בן אדם שזה הצורך שלו לצאת מהבית ולתפקד, אני אספר לך על עוד מקרים עוד מעט, זה בעצם צורך תפקודי ותפקוד באותה מידה פרוטזה כזו הבחורה יכלה לבקש גם כן פרוטזה שהיא פונקציונאלית.

ירון דוזטס: שהיא עולה גם כן יותר.

סופה לנדבר: כמה שנים לא היה עדכון של מחירון?

ירון דוזטס: שנת 2002 חודש 9.

ירון דוזטס: הנה ילד בן 9 שאיבד את ידו לא מזמן יושב כרגע בבית בחברות האתניות גם אצל הדתיים וגם אצל הערבים ילד כזה מן הסתם הוא מוסתר ומוחבא.

ירון דוזטס: ילד כזה מן הסתם הוא יוצר גם כן לעצמו בעיות פסיכולוגיות שרק הולכות ונערמות.

ירון דוזטס: הדברים האלה, מ- 6.12 זה עדיין לא אושר.

ירון דוזטס: ילד יושב בבית, ילד בן 9.

קריאה: גם בחברה הישראלית היה לנו את זה.

ירון דוזטס: כן, אמרתי בעיקר בחברות אתניות.

ירון דוזטס: עכשיו מכון לואיס מן הסתם לוקח תחת חסותו גם את נפגעי פעולות איבה ואת נפגעי תאונות עבודה של קופת חולים כללית ומעביר אותם גם כן תחת הוועדות חריגים שלו ואני יכול לציין בפנייך שקופות חולים אחרות נותנות את המוצרים שבעצם מכון לואיס לא נותן, למעשה הם מנסים להחדיר אותם להכניס את המבוטחים של הכללית למשל, להכניס אותם תחת המחירון של קופת חולים, של משרד הבריאות סליחה.

ירון דוזטס: בעצם נוצר מצב כזה שאני אפילו מקבל איומים מאחראי על התחום הזה בקופת חולים כללית בגלל שאני כביכול הצעתי לאנשים דברים אחרים שבעצם מכון לואיס לא אישר להם.

ירון דוזטס: היום כל ילד בן 8, אני חייב לציין בפניכם, יכול לפתוח אינטרנט ובנקישת מקש הוא יכול לגלות את כל הדברים החדשים בעולם ולדרוש גם את הדבר הזה.

ירון דוזטס: ויש אנשים שמגובים באמצעות עורכי דין ואני קיבלתי איום מפורש, אמצעי אני חייב לציין, שבעצם אני יפסיקו לעבוד איתי אם אני ימשיך להציע לאנשים את הדברים האלה.

ירון דוזטס: לגבי הקטע של המימון.

ירון דוזטס: בחורה שלמעשה אושר לה ב- 18.5 בעצם היא הופיעה אצלי לקיחת מידות כל הדברים האלה.

ירון דוזטס: אישור תקציבי בסוף בגלל כל מיני בעיות בירוקרטיה, 6.7.

ירון דוזטס: קיבלתי אישור.

ירון דוזטס: העבודה נמסרה אחרי, דרך אגב שזה גם כן לוקח זמן שברגע שאני מוסר את הפרוטזה צריך ללכת למשל לרופא לאשר את הדבר הזה.

ירון דוזטס: מן הסתם זה לוקח שלושה שבועות חודש, יש מקומות שזה גם לקוח חודש וחצי לאישור.

ירון דוזטס: החשבונית יצאה ב- 17.10 אני במקרה הטוב אקבל את הכסף בינואר.

ירון דוזטס: ואני חייב להזכיר לך עוד פעם, התחלת עבודה הייתה ב- 18.5 בואי נגיד לצורך העניין 6.7 שזה אושר במכון לואיס, אני יכול להגיד לך שחצי שנה זה קצת יותר מעבר להיגיון סביר.

ירון דוזטס: יש רק עוד דבר אחד עקרוני זה הקטע של המחירים.

ירון דוזטס: אני יכול לציין בפנייך עלויות.

ירון דוזטס: יש לי כאן מחירים.

סופה לנדבר: נתנו לי לראות את זה, אני הבנתי.

ירון דוזטס: זה לא משקף בעצם את המציאות בפועל.

ירון דוזטס: המחירון של מכון לואיס בעצם אני חושב שאני יעמיד פה שורה של פרוטטיסטים שאני חושב שהחלקים שנמצאים שמה לא הרכיבו רק בשנה האחרונה אלא לא הרכיבו בעשרים שנה האחרונות.

ירון דוזטס: וזה בתמצית.

הלל אדמוני: הבנתי שבעצם אני אבוא לדבר פה על איכות חיים ופרוטזות.

הלל אדמוני: אבל אני רוצה לדבר על כמה דברים שבעצם התבררו לי אולי אחרי שהם היו רדומים אצלי במשך השנים.

הלל אדמוני: אז רק בקצרה, אני נפצעתי בשירות צבאי בשנת 70 ואני יותר שנים בלי רגל מאשר עם רגל.

הלל אדמוני: מה שעברתי ב- 15 השנים הראשונות שעשיתי תותבות מאוד מוזרות הייתי קורה לזה היום, בתנאים מאוד לא מקצועיים בזמנו אבל זה מה שהיה, ולשמוע שהיום יש אנשים שנלחמים לקבל את התותבת שכבר מזמן לא הייתה שווה אפילו בשביל להרביץ בה, זה ממריד אותי באופן מאוד מיוחד.

הלל אדמוני: מה אני רוצה לציין בזה?

הלל אדמוני: מסתבר שבסופו של דבר כל דבר תלוי בכסף ואם אין כסף לא יעזור שום דבר, אבל אני חושב שבעניין הזה אפשר ללמוד משהו, אולי בצורה מוגבלת, ממשרד הביטחון כי בסופו של דבר משרד הביטחון ניזון גם מאותו תקציב שאמור להיזון משרד הבריאות ואני חושב שכל התלונות שאנחנו שומעים פה שחלקן הייתי שותף אליהן לפני הרבה שנים כמו שאמרתי, כמעט ולא קיימות בסקטור הזה של הנפגעים כמוני, ואני מדבר על קטיעה, לפחות על קטיעה מעל הברך.

הלל אדמוני: בשנותיי כרופא אורטופד, שבין היתר למזלי הטוב והרע נאלצתי להתמודד עם נכים או עם חיילים פגועים שנפצעו במלחמה מעבר לאזרחים זכור לי מקרה שממש מהווה דוגמא לוייס מרסיה שבנושא הזה.

הלל אדמוני: כי הבנו פה מחלק מהנכים או מרובם שלפעמים הדרישה שלהם או נקרא לזה מוצדקת ככל שתהיה נראית אצל מי שצריך לספק את המוצר או את האביזר או מה שלא יהיה כאילו מותרות.

הלל אדמוני: זאת אומרת, יש תחושה שלפעמים שאתה מבקש איזה שהוא אביזר לנוחיות שלך שהופרעה בגלל פציעה כזו או מחלה כזו או אחרת ומי שצריך לשלם את זה לאשר או מה שזה לא יהיה זה כאילו נראה מותרות.

הלל אדמוני: אתה צריך להילחם שאתה רוצה את זה, למרות שאתה מסתדר אולי בלי, היה לנו פצוע שאני חושב שהוא היה הפצוע הכי קשה אולי מאז קום המדינה, בחור דרוזי משפרעם שאיבד שתי רגליים, שתי ידיים ושתי עיניים ויצא לי לטפל בו כשהוא הגיע לחדר מיון.

הלל אדמוני: והצלחנו לשמור לו מארבע גפיים אגודל ואצבע ועם זה הוא מתפקד ובעצם הוא נשוי ויש לו ילדים והכל.

הלל אדמוני: כשהוא השתקם אצלנו במחלקה, התחלתי אז עם ההיכרות שלי עם פרופסור שטיינברך הזכור לטוב מהשיקום ואמרתי לו שאני רוצה שהוא ישקם אותו.

הלל אדמוני: אז הוא אמר גם אין לו רגליים גם ידיים אין עיניים אין סיכוי אל תפנה אותו בכלל לפה.

הלל אדמוני: כאילו בבדיחות הדעת תפנה אותו.

הלל אדמוני: מה הוא דרוזי?

הלל אדמוני: יש מסגד שמה שהוא יסתדר.

הלל אדמוני: אלה היו המילים שלו.

הלל אדמוני: זה נשמע כאילו בדיחות אבל בסופו של דבר לחצנו וזה והאיש השתקם בצורה כזאת שהוא קם בבוקר מהמיטה, ולובש תותבות ומתפקד בבית ובכל מיני מקומות שהוא מסתדר ואפילו הוא רוכב עם התותבות באופניים, אין מה לדבר.

הלל אדמוני: יש פה דוגמא קיצונית מאוד אבל דוגמא שאני חושב שההחלטה של ועדה כלשהי האם לנכה כזה או אחר מגיע אביזר זה או סוג של אביזר מסוים לא יכולה להיות בסטנדרטים של זה שמאשר בלבד.

הלל אדמוני: זאת אומרת אם מדברים על ועדה כוללנית שתכלול את כל משרדי הממשלה שמתעסקים בנכים וזה גם נראה לי כבר מוגזם, למה כל כך הרבה משרדים צריכים להתעסק באותה סוג של בעיה רפואית וחברתית.

הלל אדמוני: אי אפשר לקבוע למישהו יש לך סיכוי אין לך סיכוי וכולי, מצד שני אני חושב שאחד הדברים לדעתי שצריך ללכת עליהם כשיוחלט על איזה שהיא מערכת כללית שתפתור את הבעיה הזאת של המימון, שזה בעצם הבעיה, אני חושב שמשרד הביטחון מהווה מערכת מאוד משומנת היום, מאוד משומנת שהדברים מהסוג הזה המזעזעים שאנחנו שומעים פה בגדול לא נמצאים שם.

הלל אדמוני: אמנם היום אני הולך למשל עם פרוטזה מעל הברך והברך שקיבלתי היום שאמנם עולה די הרבה כסף, זה ברך ממוחשבת הידראולית חדשה ואני אומר שבתור נכה ובתור רופא ואני מנתח הרבה שעות ואני עושה המון דברים, היא משנה לי את איכות החיים בצורה כזאת

סופה לנדבר: אתה מנתח ואתה עומד על ה?

הלל אדמוני: ודאי, אני עומד ויושב כמה שאני רוצה, אין לי בעיה.

הלל אדמוני: להגיד בסדר יש ברכיים עם מעצורים ויש ברכיים ככה והוא לא צריך והוא לא רץ זה קשקוש אחד גדול.

הלל אדמוני: מה זאת אומרת?

הלל אדמוני: אתה יכול לשבת על הרצפה ולראות סרט בקור ואתה יכול לשבת בכורסא בחימום ואתה תהנה מהסרט יותר.

הלל אדמוני: זה לא רק עניין של יופי וזה נראה טוב.

הלל אדמוני: זה עניין של בריאות ואם כל המומחים שפה מכירים את הנושא אז הם יודעים בדיוק שללכת עם רגל שהיא, אני קורא לזה פיקסלגס זאת אומרת עם אורך קבוע זה משפיע על עמוד השדרה ואני לא יודע מה ואתה חוזר שעתיים שלוש הביתה ומת לזרוק את זה כמו נעל לוחצת וזהו וללכת על קביים עם כל המגבלות של זה.

הלל אדמוני: אמנם נלחמנו כמה שנים על זה, קבוצה של נכי צה"ל עד שהשגנו, אבל זה לא אמריקאים שילמו.

הלל אדמוני: זה משרד האוצר, משלם באיזו שהיא דרך, זה בכלל לא משנה מה.

הלל אדמוני: אז אני לא יכול לקבוע מי ישלם מה ומה אבל הקטע הזה של לספק לאנשים מבחינה לאומית, לחלק גדול כזה של אוכלוסייה לתת להם טיפול סוג ח' לעומת, אני לא רואה בזה שום הצדקה שאותה יד שמשלמת לנכה צה"ל לא יכולה לשלם לנכים רגילים עם אותם זכויות אזרחיות.

מיקי דור: התעוררו כאן מספר רב של בעיות שבסופו של דבר כולן נוגעות למשרד הבריאות.

מיקי דור: הן כמי שאחראי לאספקת השירות והן כמי שאחראי על שירותים במסגרת חוק בריאות ממלכתי באחריות קופות החולים.

מיקי דור: חוק בריאות ממלכתי הטיל על משרד הבריאות את האחריות לספק את אותם אביזרים שבהם הוועדה דנה וגם אביזרי ניידות נוספים שלא מסופקים על ידי מכון לואיס אלא ישירות על ידי משרד הבריאות.

מיקי דור: התקציבים שמיועדים לשירותים האלה הם תקציבים שבניגוד לתקציבים של חוק בריאות ממלכתי לא נהנים לא מקידום לא של מחירים שקבוע בחוק, לא מקידום של אוכלוסייה שקבוע בחוק ולא מקידום טכנולוגי כפי שנעשה לגבי התרופות והשירותים שבסל הבריאות.

מיקי דור: התוצאה שבמהלך העשור התקציב שעומד לרשות משרד הבריאות לכלל השירותים שכלולים בתוספת השלישית לחוק הלך ונשחק והפערים התבטאו פה על ידי כל הדוברים.

מיקי דור: .

מיקי דור: בין ההשקעה בצד הרפואי שבאחריות קופות החולים שנהנה מאותם קידומים ויכול לתת את הטכנולוגיה העדכנית.

מיקי דור: הטכנולוגיה שניתנת על ידי משרד הביטחון וגופים אחרים לבין התקציב של משרד הבריאות שמזה עשור נשחק באופן משמעותי ולא יכול ולהתמודד עם הצרכים.

מיקי דור: למרות זאת משרד הבריאות בשנתיים האחרונות הקצה סכומים גדולים לטובת מכון לואיס ולטובת מכשירי שיקום וניידות.

מיקי דור: חלקם תוספות שהתקבלו ממשרד האוצר כתוצאה של משא ומתן איתו, חלקם מקורות שהתפנו במשרד והופנו לבעיה הזו שהיא אחת המצוקות שהמשרד מנסה למצוא לה פתרון.

מיקי דור: בנוסף, כפי שהוזכר כאן, המשרד שכר יועץ חיצוני שבוחן מחדש את כל מערך מתן השירותים לא במטרה לחסוך כסף אלא במטרה לראות איך אפשר בסכום הנוכחי לתת את המענה הטוב ביותר.

סופה לנדבר: כמה כסף חסר למשרד הבריאות?

מיקי דור: אני לא יודע לומר.

מיקי דור: אני, כל סכום שאני אשלוף כרגע יהיה בלתי אחראי, הסכומים שאמר מרדכי שני, פרופסור מרדכי שני, הם סכומים שנשמעים סבירים אבל אני כמובן חייב לבדוק אותם.

מיקי דור: אנחנו יודעים על גידולים של דרישות למכשירים מסוימים שקרוב ל- 20% במעבר משנה לשנה.

מיקי דור: זה היקף תחלואה שהוא מאוד גבוה, הוא דורש קידום שהוא מעבר לקידום התקציבי הרגיל.

מיקי דור: אני על השאלה של הוועדה אצטרך לבדוק ויתכן שלישיבה הבאה נבוא עם תשובה לגבי שאלת הוועדה.

סופה לנדבר: למה לא הכנתם את הדברים לפני זה?

סופה לנדבר: הרי אנחנו ביקשנו להגיע היום.

סופה לנדבר: זה דבר מאוד מאוד חמור ואני אגיד לך למה?

סופה לנדבר: לא נכים היו צריכים לעלות את הבעיה הזאת.

סופה לנדבר: אתם הייתם צריכים לדפוק על הדלת של כל מחוקק שנמצא כאן בבית ולהגיד יש לנו בעיה, עכשיו אנחנו מאשרים תקציב ואתה מבין בדיוק שבתקציב הנוכחי אין שום סעיף שיתקן את המצב?

מיקי דור: זה לא שהמספרים נמצאים ולא הבאנו אותם.

מיקי דור: צריך, אומדן הצרכים הוא חלק מהפעילות שאנחנו מנסים למפות את הפערים.

מיקי דור: זה עבודה שהיא לא קצרה.

מיקי דור: ועבודה שדורשת מאמץ לא קטן.

מיקי דור: אנחנו חלק מאותה בדיקה שאנחנו כרגע עושים, אנחנו מנסים למפות את הפערים שיש.

מיקי דור: זה לא מספר שהמשרד יכול לשלוף.

רועי בן משה: הדברים נאמרו.

רועי בן משה: רק שתי נקודות.

רועי בן משה: אחד התקציב עלה זה הובהר.

רועי בן משה: מספרים מדויקים אנחנו נציג תוך איזה פרק זמן שיהיה צריך אנחנו נציג מספרים.

רועי בן משה: הדבר השני החוזה נחתם להמשך פעילות לפחות לתקופה - - -,

סופה לנדבר: לשלושה חודשים.

רועי בן משה: הדבר השלישי, שלושה חודשים זה בוודאי לא מספיק.

מרדכי שני: אם החוזה הוא ל- 31 למרץ ולנו יש חשבונות ב- 7 מיליון ש"ח על תקציב שנה הבאה, 28 לחלק ל-4 זה 7, אין לנו גרוש לשנה הבאה, בהתאם לחוזה הקיים וטילפנתי בדרך לחשב האוצר, שאלתי אותו מה היא קיים לצערי הרב התשובה נכון לרגע זה יוק.

מרדכי שני: לכן אני אומר במפורש אני לא רוצה להמשיך שנספוג את כל הקיטונות והגידופים שלא מגיעים לנו.

מרדכי שני: מבחינתנו שמשרד הבריאות ימצא גורם אחר, סאקר אחר.

קריאה: אני רוצה לומר דבר אחד.

קריאה: אני יצרן של מכשירים אורטופדיים, מתעסק בעיקר בילדים.

קריאה: הויכוחים האלה, וקרוב היום שאנחנו פשוט לא נוכל לייצר מכשירים עבור הנכים, עם כל הכאב עם כל הרצון.

קריאה: אנחנו קרובים פסע אחד מהנקודה הזאת ואתם חייבים להבין את זה.

קריאה: יש ויכוחים תקציביים אני בטוח אני משוכנע.

קריאה: תמיד זה קיים במיוחד במדינה שלנו אבל אנחנו כפסע מעצירת ייצור ואתם חייבים להבין את המשמעות הזאת.

יובל פרידמן: דיברו פה הרבה מאוד על הנושא של התקציב באופן מובן.

יובל פרידמן: אני רוצה להגיד כמה מילים על התהליך שבו מתנהלת קביעת התקציב.

יובל פרידמן: מידי שנה לפני הגשת הצעת התקציב לכנסת יש איזה שהוא דיון בין משרדי הבריאות והאוצר שמשרד הבריאות במקרה הזה מגיש את הדרישות התקציביות שלו.

יובל פרידמן: הצרכים הם מאוד מאוד גדולים, גם לנושא ששמענו פה היום וגם להרבה נושאים אחרים שהם חשובים.

יובל פרידמן: כל נושא על פי חשיבותו.

יובל פרידמן: בסופו של דבר מתקבל איזה שהוא סכום כסף שמשרד הבריאות מקצה אותו על פי סדרי עדיפויות והדברים מקבלים ביטוי בהצעת התקציב.

יובל פרידמן: למשל בשנת 2006 לשידרוג טכנולוגיות לנכים שכולל בין השאר גם חלק שהלך למכון לואיס ניתנה תוספת של 10 מיליון שקל.

יובל פרידמן: אם משרד הבריאות חושב שיש מקום להעלות את התקציב אז הוא מוזמן להעלות את זה בדרך הרגילה, בדרישות התקציביות ואם זה יכנס לסדרי עדיפויות במסגרת הכסף אז תהיה תוספת.

יובל פרידמן: אנחנו נאלצים מכל מכלול הדרישות גם להקצות כספים לנושאים אחרים.

סופה לנדבר: באיזה סעיף של תקציב עכשיו אנחנו מעלים את התקציב?

סופה לנדבר: איפה היית, אתה רפרנט של משרד האוצר על נושא זה.

סופה לנדבר: אז איזה סעיף, תראה לי, אני עכשיו חזרתי מוועדת כספים והשארתי במקומי חברת כנסת אחרת ואני נמצאת כאן ואני באף סעיף לא ראיתי שאתם דואגים להעלות את התקציב.

סופה לנדבר: אם פרופסור אומר שחסרים כמה, 30, 40?

מרדכי שני: 60 לכל הנושאים, של כיסאות.

מרדכי שני: זה לא ברמה של הדיונים שלכם.

מרדכי שני: באמת שלא.

מרדכי שני: זה מחייב דיון נוקב על הנושא.

מרדכי שני: המשרד לא יכול לגנוב שלושה ארבעה מיליון.

מרדכי שני: זה לא רציני.

מרדכי שני: לא על זה מדובר.

מרדכי שני: יובל אני מכיר את הטיעונים האלה שנים רבות.

יובל פרידמן: עובדה שבשנת 2006 הנושא כן עלה במסגרת סדרי עדיפויות של משרד הבריאות

מרדכי שני: בשוליים, לא ברמה שאנשים מדברים פה.

יובל פרידמן: יכול להיות ששר הבריאות חשב אז שיותר נכון לתת תרופות לסל התרופות.

קריאה: מה שאתה אומר שאת הכסף צריך להוריד מסעיף אחר.

קריאה: מאיפה?

יובל פרידמן: לא.

יובל פרידמן: אני רוצה לומר שבסופו של דבר התקציב זה ביטוי לאיזה שהם סדרי עדיפויות של המשרד במסגרת המקורות שיש לו.

סופה לנדבר: איזה משרד?

יובל פרידמן: של משרד הבריאות

סופה לנדבר: מאיפה יש להם כספים?

סופה לנדבר: אני אתמול הגשתי ערעור על איזה שהוא חוק, חוק להוריד את המע"מ מתרופות לחולי סרטן ואני קיבלתי תשובה שלילית בגלל שאין תקציבים.

סופה לנדבר: אנחנו נלחם אבל אנחנו נלחמים.

סופה לנדבר: איך אנחנו היום חברי כנסת שצריכים מחר להרים את היד לא יודעים, אף סיעה לא יודעת להלחם על סעיף הזה.

סופה לנדבר: אתם בכלל לא הגשתם לנו.

סופה לנדבר: הרי מי שדאג לאותם אנשים בסעיפים היחידים של התקציבים אז הרפרנטים או האלו או האחרים, על הנושאים האלו או אחרים, איך דבר הזה היום לקראת סיום התקציב והדיונים על התקציב לא עלה אצלנו באף סיעה.

רועי בן משה: הנושא קיבל ביטוי בתקציב 2007 וכמו שאמר יובל פרידמן יש תוספת ניכרת לשיקום וניידות.

רועי בן משה: לא שזה מכסה את כל הצרכים

סופה לנדבר: זה קצה הבעיה, זה טיפה בים.

רועי בן משה: הנושא עלה בתקציב של 2007 ויש תוספת של כ-9 מיליון ש"ח לשיקום וניידות.

רועי בן משה: אנחנו בהחלט כמשרד הבריאות חושבים שכל תקציבי התוספת השלישית של השירותים שצריכים להיות באחריות משרד הבריאות צריכים להיות מקודמים כפי שמקודם הסל של קופות החולים.

אליהו איסקוב: אני יכול להגיד משהו בתור אזרח במדינת ישראל?

אליהו איסקוב: ידעתי את כל התשובות לפני שהגעתי לירושלים.

אליהו איסקוב: אין פה שום תשובה לשום דבר, רק דיברנו על הבעיה.

דוד צרפתי: צריך קודם כל לשלם לבית חולים ותפסידו את הכסף של האזרח התמים, ולא לתת את העיקר.

דוד צרפתי: יש פה עניין עיקרי שאנשים צריכים מכשירים.

דוד צרפתי: ועכשיו אם לא דואגים להם למכשירים יש פגם בחברה.

דוד צרפתי: החברה לשקם אותה העלות שלה הרבה יותר יקרה מהתקציב אז מה עושים?

דוד צרפתי: זה גזל.

דוד צרפתי: הם חייבים, כמו שיש מבקר המדינה שיש נציג מבקר המדינה, תביאו את מבקר המדינה לנושאים האלה.

דוד צרפתי: איך יתכן שיבואו יבזבזו את הכסף על ניתוחים ולא יבזבזו על אנשים שצריכים את המכשירים האלה.

דוד צרפתי: אני צריך לקבל מכשיר פגום שיגרום לכך שיצטרכו לקטוע לי את הרגל ולהוריד 15 ס"מ.

דוד צרפתי: עוד הפעם נזכיר את זה?

דוד צרפתי: למה אין פה מבקר למחדלים האלה?

דוד צרפתי: זה מחדל אחרי מחדל.

דוד צרפתי: אל תבזבזו כסף, בזבזו כסף על לדברים העיקריים והנחוצים לאדם.

דוד צרפתי: לא ללכת לבזבז כסף ככה לשפוך כסף לניתוחים.

דוד צרפתי: מה זה צריך להיות?

דוד צרפתי: איפה אתה בתור אוצר, אתם מחלקים כסף אבל תחלקו כסף לדבר שצריך ואם אין מבקר הכסף שלכם הולך לטימיון.

דוד צרפתי: איזה מן עסק, זה כסף של המדינה, הכסף שלנו הולך לטימיון.

דוד צרפתי: אם כסף כזה זה עסק ממש כושל.

דוד צרפתי: צריך להביא בן אדם שייעל את העסק שלכם.

דוד צרפתי: איזה מן עסק כושל זה?

דוד צרפתי: משרד האוצר ככה צריך להתנהג?

דוד צרפתי: אני הייתי במשרד האוצר בהפגנות קודמות, בבנין שלם שותים קפה ותה כל היום שבמקום שיפתחו את המוח שלהם עם מערך יותר מקצועי וינהלו את העסק הזה מאשר שינהלו שמה כל מיני פקידים עם משכורות.

דוד צרפתי: את המשכורות של בנין שלם היו לוקחים בשביל הרבה יותר תקציבים.

דוד צרפתי: לא ללכת כל היום לשתות תה וקפה.

דוד צרפתי: משרדים שלמים לא עושים כלום, מדברים רק בטלפונים כל היום.

דוד צרפתי: לא רוצה להאשים אתכם ולא כלום אבל איפה הכסף שלכם הולך לא לצרכים נחוצים.

דוד צרפתי: זה בזבוזים, בזבוזים, בזבוזים, על ימין ועל שמאל.

דוד צרפתי: מה זה פה?

דוד צרפתי: אנשים פה זה חיי אדם זה גוף של בן אדם.

סופה לנדבר: אני הייתי כותבת ומציירת קריקטורה אחרת.

סופה לנדבר: פיל על הרגליים של דוקטור ...

סופה לנדבר: בגלל שבעצם מה שקורה כאן זה פשוט, לא רק פרדוקס.

סופה לנדבר: רבותיי תסתכלו אני מאוד לא מרוצה מהתשובה של משרד הבריאות ושלך במיוחד.

סופה לנדבר: אני גם לא מרוצה מהתשובה שלך.

סופה לנדבר: אתם, אני עכשיו מחפשת את המילים כדי לא לפגוע אבל כאשר אתם פוגעים בציבור כל כך יקר בבני האדם אני לא צריכה לחפש את המילים.

סופה לנדבר: אני חושבת שאתם בירוקרטים, בירוקרטים גדולים של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: לא אלה שהביאו את הבעיה הזאת היו צריכים להביא אותה לוועדה אלא אתם הייתם צריכים לדפוק בדלת של כל חבר כנסת ולדאוג לזה שאנחנו נעלה את התקציב.

סופה לנדבר: לא יכול להיות שיש תותבות לסוג אחד של חולים ולסוג שני תותבות מסוג אחר.

סופה לנדבר: איזה מן דבר זה?

סופה לנדבר: נכון, אני מכבדת את הנפגעים שנפגעו בצה"ל ובמלחמה או בפעולות איבה אבל לא יכול להיות שיש סוג של דברים ישנים וסוג מחודש הוא מגיע רק לבן אדם.

סופה לנדבר: לא יכול להיות.

סופה לנדבר: יש פה אפליה ויש פה דבר שהוא לא צודק וצועק לשמיים.

סופה לנדבר: ואתם יודעים מה?

סופה לנדבר: אני לפני הישיבה חשבתי על מכון לואיס שיושבים שם אני לא יודעת מי, ואני היום מזדהה אתך פרופסור.

סופה לנדבר: ועם כל צוות העובדים שלך.

סופה לנדבר: כמובן שאתם נכנסתם לבעיה ובעצם לעיתים קרובות שמי שיותר קל להשגה הוא בעצם נפגע הרבה יותר.

סופה לנדבר: אבל מי שאחראי כאן זו מדינת ישראל ומשרד הבריאות.

סופה לנדבר: ולא יכול ולא ייתכן, אתם הזמנתם את הוועדה של מכון לואיס.

סופה לנדבר: אתם הייתם צריכים לדפוק ל-120 חברי כנסת ולהגיד יש לנו בעיה.

סופה לנדבר: למה לא דפקתם על הדלת?

סופה לנדבר: למה לא אמרתם לנו שיש בעיה?

סופה לנדבר: אם יש בעיה על תרופות, נכון לא כל הבעיות נפתרו.

סופה לנדבר: אבל לפחות הבעיה הזאת היום מוכרת לציבור רחב של מדינת ישראל וכולנו מבינים שלבעיה הזאת אנחנו פרטנרים לפתור אותה ואנחנו נלחמים בוועדות שונות גם בוועדת רווחה וגם בוועדת כספים ואנחנו נלחמים כולם יחד.

סופה לנדבר: הבעיה האת לא מוכרת לציבור של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: עכשיו תסתכלו יש פה המון בעיות.

סופה לנדבר: קודם כל איך קרה דבר כזה שוועדת חריגים היא לא ועדת חריגים.

סופה לנדבר: היא לא ועדת חריגים.

סופה לנדבר: יש שם אנשים שאתם משלמים להם משכורת, צריכים להיות אנשים ניטרליים, אנשים אובייקטיביים, אנשים מומחים ויש במדינת ישראל אני רואה פרופסורה הכי גדולה, ואנשים טובים ואנשים מומחים והם צריכים להיות אנשים ניטרליים ואתם לא תזמינו אותם ולא תזמינו את הוועדה שלהם.

סופה לנדבר: זה אנשים שבעצם צריכים לפעול לפי השיקולים של חולה מול עיניים של אותה ועדה ולא שיקולים אחרים.

קריאה: זה מה שהם עושים.

סופה לנדבר: לא, זה הם לא עושים.

סופה לנדבר: אם אני שומעת את הדברים.

סופה לנדבר: הגברת סיגלית הייתה צריכה, אני יגיד לך אתה לא השתתפת בוועדה הראשונה היא הייתה צריכה לבקש התערבות של ועדת פניות ציבור כדי להגיע לבית לוינשטיין.

סופה לנדבר: איזה מן דבר זה?

סופה לנדבר: לשיקום.

סופה לנדבר: איזה מן דבר זה?

סופה לנדבר: למה?

סופה לנדבר: תסבירו לי.

סופה לנדבר: היא לא אזרחית של מדינת ישראל?

סופה לנדבר: לא קרה לה אסון?

סופה לנדבר: לא מספיק מה שנפל עליה והיא צריכה להתמודד עם האסון הזה, עם המחלה הזו?

חיים רייזלר: אנשים צריכים להגיע לבית משפט לסעיף הזה?

חיים רייזלר: הרי אתם יודעים איך אני קיבלתי את הפרוטזה, רק דרך בית משפט.

סופה לנדבר: אני קיבלתי רושם על חוסר אנושיות, אני לא יודעת, יש פה דברים מאוד כואבים ומורכבים ואני באמת מחפשת להיות זהירה במילים בגלל שאני חברת כנסת ולא רוצה לשפוך על דבר שהוא ככה כאוב.

סופה לנדבר: אני מבקשת ממשרד הבריאות, דחוף, לטפל במשפחה של אבא הזה.

סופה לנדבר: לא יכול ולא יתכן דחוף ולתת לי בתחילת שבוע הבא תשובה חיובית שיספקו לו מה שהוא צריך.

סופה לנדבר: עכשיו אני חושבת שלדוד אתם חייבים לי תשובה.

סופה לנדבר: תחזרו הביתה, שבן אדם יקבל מה שמגיע לו ולא יכול להיות שהוא צריך לעבור ניתוח.

סופה לנדבר: ומה שאני שמעתי כאן זה פשוט לא נכנס למסגרת שמה שאני צריכה לשמוע ומה שכולנו צריכים לשמוע.

סופה לנדבר: אני לא יכולה לשמוע את זה ואני מבינה שגם אחרים לא יכולים לשמוע והוא צריך לא רק לשמוע, הוא צריך לעבור את זה.

סופה לנדבר: למה?

סופה לנדבר: תסבירו לי.

סופה לנדבר: בעניין המקרים שהוצגו כאן, אני מבקשת לטפל בהם דחוף וביום שני שבוע הבא אני רוצה לקבל תשובות.

סופה לנדבר: האנשים האלו בבית, צריכים לקבל תשובות חיוביות וטיפול מיידי.

מיקי דור: אני לא יכול להבטיח תשובה חיובית.

מיקי דור: את רוצה שנטפל ברצינות, אני מבקש פנייה רצינית אליי, לא מה שנזרק באוויר אלא מכתב עם הפרטים.

סופה לנדבר: בסדר, בסדר.

סופה לנדבר: אנחנו נעשה פנייה היום.

מיכאל שני: היים, אתה בחוץ כבר כי אנחנו הודענו שאנחנו בחוץ לכן זה לא עניינך.

מיכאל שני: אנחנו בחוץ

סופה לנדבר: אני לא רוצה עכשיו התערבות של מכון לואיס.

סופה לנדבר: אני רוצה התערבות של משרד הבריאות יש כאן מדינה ויש כאן ממשלה.

סופה לנדבר: ויש כאן מדינה שחייבת לכל אזרח מדינת ישראל.

סופה לנדבר: זה לא יכול להיות שהם צריכים להגיע לוועדה לפניות הציבור.

סופה לנדבר: זה מכעיס אותי, זה מכעיס אותי לא רק כחברת כנסת זה מכעיס אותי כאזרח של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: לא יכול להיות, אם אתם תסתכלו אנחנו כל יום מקבלים מאות פניות מהציבור.

קריאה: גברתי הם לא מתייחסים.

סופה לנדבר: בסדר.

סופה לנדבר: הם יתייחסו.

סופה לנדבר: היום בערב הם יקבלו עד סיום היום הם יקבלו את כל הפניות שהם צריכים.

סופה לנדבר: אתם תישארו כאן עם עמליה בבקשה אנחנו נמלא את הפניות באופן רשמי ואני רוצה ביום שני בבקשה תשובות.

סופה לנדבר: לא יכול להיות שמשפחה עם שני ילדים שעוברת, אני מתארת מה הם עוברים, גם לי לצערי היה ילד משותק אני יודעת מה זה אסון כאשר ילד חולה ואני חושבת שמדינת ישראל צריכה לתת לאנשים האלה.

סופה לנדבר: אני מבקשת ממשרד הבריאות התערבות ושינויים בוועדת החריגים.

סופה לנדבר: ועדת חריגים צריכים להיות בנויה בצורה כזאת כמו שפרופסור הציג לנו.

סופה לנדבר: זה צריכים להיות דברים נבונים, חכמים ומהירים והשיקולים שצריכים לעמוד מול ועדת החריגים קודם כל בן אדם ואחר ואחר כך כל השיקולים האחרים.

סופה לנדבר: אני מבקשת ממשרד הבריאות לשנות את התנאים של הפרוטזות, זאת אומרת כל הפרטזות, קודם כל רשימה צריכה להיות אחידה.

סופה לנדבר: תשנו את הדבר.

סופה לנדבר: הרשימה צריכה להיות אחידה עם כל האביזרים שקיימים בעולם כמו שפרופסור איסקוב הציג לנו.

סופה לנדבר: היחידה שבעצם נוכל לשרת את הציבור.

סופה לנדבר: לרפרנט במשרד האוצר, תחזור בבקשה הביתה תציג את זה למשרד שלך.

סופה לנדבר: אם צריכים לעשות ועדה משותפת של משרד, חבל שאנחנו באמת ברגע האחרון נפגשים כאן, אני אחזור לוועדת כספים אבל אני מבקשת ממך תחזור לממונה שלך ותציג את הבעיה ותגיד שבעיה, אני לא רוצה שהאנשים האלו יעלו יחד איתנו לשביתה, אני לא רוצה צעקות.

סופה לנדבר: אני לא רוצה שאנחנו נעמוד מול הבושה שתהיה בושה לכל מדינת ישראל.

סופה לנדבר: אם נצטרך אז אנחנו נעשה שביתות.

סופה לנדבר: אבל אני מבקשת מכם לחזור הביתה ולעשות הכל כדי למנוע את אותה שביתה שהיא בפתח של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: אנחנו נשנה את החוק.

סופה לנדבר: תודה פרופסור אתה נתת לנו עצה טובה, חבל שבעצם היא מגיעה מאוחר מאוד.

סופה לנדבר: זאת אומרת יכולנו לעשות את זה.

סופה לנדבר: הרי שינויים בחוק, הרי חוק זה סך הכל חבר כנסת או ממשלת ישראל וזה לא משנה מי מחוקק של החקיקה.

סופה לנדבר: במקרה הזה, זה חיים רמון וחוק הבריאות.

סופה לנדבר: אבל אילו הייתם מבקשים או הייתם מביעים את הרצון לשנות, אנחנו כאן כדי לשרת את הציבור יחד אתכם.

סופה לנדבר: אז למה לא יכולתם לעשות את זה לפני כמה שנים?

סופה לנדבר: תסבירו לי.

סופה לנדבר: תודה רבה וממשרד הבריאות אני מבקשת תשובות ברורות ומהירות בבקשה.