ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 32, 2006-10-25 09:00

מיכאל נודלמן: חברי כנסת, אורחים נכבדים, אני פותח את ישיבת ועדת העליה, הקליטה והתפוצות בנושא ירידת עולים חדשים, פה זה אחד מהחברים הצעירים, אחד מחברי הוועדה ביקש, אבל אני לא רוצה לדבר רק על צעירים כי אין סטטיסטיקה צעיר לא צעיר, יש רק סטטיסטיקה כמה עזבו, כמה עלו, כמה חזרו.

מיכאל נודלמן: ומי שמכיר אולי צעירים, אולי זה טבעי שצעירים אולי יותר במספר שיש אצלנו כמות הצעירים יותר גבוהה, כי צעירים שהם חזקים, יש השכלה אצלם.

מיכאל נודלמן: אבל אני רוצה לדבר באופן כללי.

מיכאל נודלמן: מדברים כל הזמן על ירידה, אין ירידה מהארץ.

מיכאל נודלמן: 3.8 אחוז זה לא ירידה, זה תנועה טבעית.

מיכאל נודלמן: אבל בכל מקרה אנחנו צריכים לדעת למה אנשים עוזבים את ישראל.

מיכאל נודלמן: למה העולים עוזבים.

מיכאל נודלמן: ובגלל זה אני חשבתי לנכון לעשות דיון בנושא זה.

מיכאל נודלמן: אני מבקש את הנציגה של נתיב, בבקשה.

מלה תבורי: תודה רבה אדוני היושב ראש.

מלה תבורי: אנחנו מביאים את העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר, מטבע הדברים עוקבים גם על העלייה וגם על החזרה למדינות האלה.

מלה תבורי: אני אציג בקצרה את סיכום הנתונים הרשמיים, מבוססים גם על נתונים ישראלים וגם מדינות המוצא, ובהמשך כיוון שחלק מהדברים קשורים להלכי רוח נמצא לידי ליאון גרינברג, שהוא קונסול שלנו במוסקווה ויוסף זיסל שהוא דמוגרף ומכיר את הנושא באוקראינה על מנת שנוכל לגבש תמונת מצב ומסקנות.

מלה תבורי: ובכן מתחילת שנות התשעים ועד סוף 2005 עזבו את ישראל ששים ושמונה אלף תשע מאות יוצאי חבר המדינות שלא חזרו מעל תקופה של שנתיים.

מלה תבורי: לא רשום, שהרי אף אחד לא מצהיר למה הוא עוזב את מדינת ישראל.

מלה תבורי: מספר זה מהווה סך הכל כשבעה אחוז מסך הכל העולים מחבר המדינות שעלו לישראל באותה תקופה.

מלה תבורי: הנתון הזה, קרוב לששים ותשעה אלף יוצאי חב"מ לא מציין את יעד העזיבה.

מלה תבורי: זאת אומרת לא בהכרח רובם עזבו בחזרה למדינות המוצא, הם עזבו גם ליעדים אחרים, כפי שקורה גם בקרב כלל האוכלוסיה הישראלית שיורדת.

מלה תבורי: על פי נתוני גורמים רשמיים רוסים ואוקראינים ברוסיה נמצא באורח קבע, נמצאים שלושה עשר אלף חמש מאות בעלי אזרחות ישראלית, לאו דווקא עולים לשעבר, יש גם פלשתינאים, יש גם אזרחי ישראל שאינם ממוצא זה.

מלה תבורי: באוקראינה, והנה יושב פה מר זיסלס, שוהים באורח קבע כעשרת אלפים מאה בעלי אזרחות ישראלית, באותם תנאים.

מלה תבורי: לגבי יתר המדינות, האסיאתיות, הקווקזיות, אין נתונים רשמיים, אבל בסך הכל מדובר בעוד כחמשת אלפים אזרחים ישראלים, כך שבסך הכל במדינות חב"מ השונות והבלטיות שוהים כרגע כעשרים ושמונה אלף שש מאות בעלי אזרחות ישראלית, מתוך עולי חב"מ ששים ותשעה אלף שעזבו.

מלה תבורי: ולכן מה שניתן ללמוד מתמונת המצב הזו זה שאחוז נמוך ביותר עזב בחזרה למדינות המוצא, מסיבות שונות, שאפשר לפרט, והיתר עזבו כנראה לצפון אמריקה ולאירופה, ואולי זה צריך להיות המוקד של הדיון.

מלה תבורי: כארבעים אלף עולים עם ניירות חב"מ נטשו את ישראל לכיוון מערב, ובקרב ציבור זה, במיוחד החוזרים למדינות חב"מ יש איזו תנועה טבעית, של מסחר, של אקדמיה, של קשרים משפחתיים ואחרים, שאותם ניתן ללמוד, לאו דווקא במובן השלילי,

ראובן ריבלין: האם יש לכם פירוט של אותם אלה שחזרו בחזרה או ירדו מהארץ כמה זמן הם היו כאן, זאת אומרת האם אחרי שנה הם עזבו, אחרי שנתיים הם עזבו, כמה מתוכם, מתוך הסך הכל של עוזבי ישראל, יורדים שבו, עלו, האם הם עלו לשעה, לכמה זמן הם נשארו פה.

ראובן ריבלין: כי יש אולי איזו שהיא קורלציה בין הזמן הקצר לבין העזיבה, יכול להיות שהם מגיעים הנה רק בגלל סל הקליטה, השאלה אם זו לא תופעה.

ראובן ריבלין: השאלה היא האם יש לנו נתונים שבאים ואומרים שמספר היורדים בשנה הראשונה הוא כך וכך אחוזים, בשנה השנייה כך וכך אחוזים, האם קשיי קליטה או דבר שהוא היה כאופציה, תחנת מעבר.

יוסי ביילין: שאלה שנייה זה לגבי שנות השבעים.

יוסי ביילין: אני זוכר אז נתון של חמישה אחוזי ירידה מהארץ.

יוסי ביילין: זה נכון?

מלה תבורי: אז זה יוצא כשבעה, שזה אחוז מאוד נמוך, בהתחשב בכלל הירידה, אם אתה בודק.

מלה תבורי: היה כחמישה אחוז ועכשיו זה לא יותר גבוה.

מלה תבורי: לשאלתך יש פירוט שנתי של כמה עזבו וכמה חזרו, הרי אתה לא יודע עד שנתיים לפחות, יש את זה לפי שנה, ניתן אני מניחה על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד הקליטה לבדוק שמית במי מדובר.

מלה תבורי: אני חושבת שאינדיקטור לא פחות טוב זה לשמוע מאותם יורדים במוסקווה ובקייב מה הם אומרים.

מלה תבורי: גם אם לא סופרים אותם לראות מה הם מספרים ומזה להפיק תמונת מצב, וזה מה שנשתדל לעשות.

מלה תבורי: עד כאן עיקר הנתונים.

מיכאל נודלמן: אני צריך להגיד שבטבלה הזאת רשמת שנה,

ליאון גרינברג: יש לי תשובה חלקית לעניין.

ליאון גרינברג: אני נציג נתיב במוסקווה.

ליאון גרינברג: אני אנסה לאפיין את היורדים על פי תבניות.

ליאון גרינברג: קבוצה ראשונה זה בעצם תוצאה של פיתוח יחסים דו צדדיים עם רוסיה, וזה נציגים של חברות ישראליות שהם מלווים את תהליכי הייצור ברוסיה.

ליאון גרינברג: מדובר על מאות חברות, וכך אלפי ישראלים, מדובר בגיל יותר צעיר,

ראובן ריבלין: כשהם הולכים לעסוק בעניין ברוסיה הם רואים את עצמם כאזרחים ישראלים?

ליאון גרינברג: בודאי, הם רואים את עצמם אבל הם יושבים שם הרבה זמן.

ליאון גרינברג: הם אזרחים ישראלים, בפירוש אזרחים ישראלים.

ליאון גרינברג: הקבוצה השנייה היא קבוצה של ישראלים, למעשה הם עולים חוקיים שעלו בניגוד לכוונת המחוקק.

ליאון גרינברג: הם עולים שעלו ללא כוונה להשתקע ולמעשה הם מעולם לא חיו בישראל.

ליאון גרינברג: הייתה להם כוונה לקבל אזרחות ישראלית, לצרכים של בטחון כלכלי, לצרכים של בטחון אישי, כמו במקרים שלפעמים נדרשים בנוסף לאזרחותם המקומית להציג גם איזו שהיא אזרחות זרה דבר שלתחושתם מוסיף לבטחונם.

ליאון גרינברג: אז למעשה האנשים האלה יכולים להיות מזוהים עם ישראל, אוהדים את ישראל, אבל הם בוודאי לא ישראלים.

ליאון גרינברג: הם לא חשים ישראלים, הם אף פעם לא היו ולא חיו בישראל ולא הייתה להם כוונה לחיות בישראל.

ליאון גרינברג: הם הודיעו שהם רוצים לעלות ואחרי זמן קצר התחרטו או שלא היתה להם כוונה לעלות.

ליאון גרינברג: זאת קבוצה שנייה.

ליאון גרינברג: וגם הם נתפסים כאן כיורדים על פי אותה סטטיסטיקה, נניח הם היו פה חודש או חודשיים וירדו למעבר לשנתיים הם נכנסים לאותה קבוצה.

ליאון גרינברג: והקבוצה השלישית הם אכן היורדים שאנחנו כולנו מבינים כפשוטם, אנשים שלא הצליחו כאן מסיבות כאלה ואחרות, הם אכן מחפשים הזדמנת שנייה בארץ מוצאם, או אפילו לפעמים הם לא יוצאי רוסיה אלא יוצאי מדינות חב"מ אחרות שהיום נשאבים לתוך התדמית הזוהרת הזאת, של שנים אחרונות, פיתוח כלכלי ועלייה ברמת חיים, בעיקר בערים גדולות, מרכזיות, מוסקווה וסנט-פטרבורג, והם מוצאים את עצמם מחפשים את דרכם בהמשך שם.

ליאון גרינברג: אני רוצה לציין שכל היורדים למעשה מקיימים זיקה לקהילה היהודית, הן בתי ספר יהודים, בתי כנסת, בתי כנסת במוסקווה מלאים בעיקר באנשים מהסוג הזה שאנחנו מדברים כרגע, הם לא לגמרי נפלטים מהמסגרת היהודית הישראלית.

ליאון גרינברג: וכמובן הביטוי האולטימטיבי הוא אותו מועדון יוקרתי שנקרא מועדון דרכון, שמשקף רצון לא רק להיות יהודים וישראלים כאלה או אחרים אלא לקיים ממש זיקה ולראות את עצמם כקבוצה מיוחדת, או מיוחסת, יוקרתית.

יוסי ביילין: מה הם עושים שם?

ליאון גרינברג: אני אתן דוגמא של בחירות לישראל.

ליאון גרינברג: כמובן הם אינם בעלי זכות בחירה, אבל הם עשו בחירות דמה ביום הבחירות, הם רצו מאוד להביע את דעתם, הם מזוהים, ואכפת להם, הם אנשים שלא אדישים למה שקורה פה.

ליאון גרינברג: אנחנו לא רואים בהם קהל יעד בשלב זה באופן מסורתי, עובדים עם היהודים שלא עלו.

ראובן ריבלין: מה הפרוצדורה, הם עולים לארץ, מקבלים אזרחות ישראלית, אני מדבר בתום לב אפילו, והם חוזרים לארץ המקור ומבקרים בחזרה, או לא נשללה מהם האזרחות.

ליאון גרינברג: לא, היום לא נשללת האזרחות, יש אפשרות, אמנם לא באופן מובהק או ברור אבל כולם יודעים שיש להם גם אזרחות רוסית,

ראובן ריבלין: כשהם נמצאים שם הם נמצאים כאזרחים רוסים,

ליאון גרינברג: אזרחים רוסים או אזרחים של מדינות חב"מ אחרות.

ראובן ריבלין: עכשיו תגיד לי, בין שלושת הקטגוריות שאתה קבעת של אותם מאפיינים של קבוצות מה היחס, מתוך המאה אחוז של האנשים,

ליאון גרינברג: אני מבין את השאלה.

ליאון גרינברג: אני מפחד לנקוב במספרים כי קשה מאוד שם להעריך.

ליאון גרינברג: אני אסתכן בהערכה,

ראובן ריבלין: הקבוצה הגדולה ביותר היא הקבוצה השלישית, של אנשים שלפי הגדרתך לא התערו בארץ והנסיבות הכריחו אותם לחזור בחזרה.

ראובן ריבלין: הקבוצה השנייה הם אלה שמעולם לא התכוונו להיות בארץ,

ליאון גרינברג: אני אסתכן בלהעריך את גודלה של הקבוצה הראשונה דווקא.

ליאון גרינברג: מדובר על בין שלושת אלפים לחמשת אלפים ישראלים, עובדים.

יוסי ביילין: יש כאן איזו יכולת להבחין בין יהודים המוגדרים כיהודים לבין הלא מוגדרים כיהודים?

ליאון גרינברג: אנחנו עובדים עם זכאי חוק השבות.

ליאון גרינברג: המושגים של קבלת זכאות בגין סעיף זה או סעיף אחר, ההבדל הוא שמסמכים ישראלים כפי שידוע לא מוסרים את המאפיינים האלה.

יוסי ביילין: אתה יכול להגיד הערכה בכל זאת שלך?

ליאון גרינברג: לדעתי הסיבות הן לא סיבות של זהות אלא סיבות כלכליות, ואני לא הייתי רוצה להיכנס לזה משום שהזיקה הדתית, במיוחד במשפחות מעורבות, היא לאו דווקא משקפת את הזיקה האמיתית.

ליאון גרינברג: אני לא בטוח לדוגמא גולדשטיין על פי אבא ואיבנוב על פי אמא קרובה או רחוקה יותר מיהדות מאיבנוב על פי אבא וגולדשטיין על פי אמא.

ליאון גרינברג: במשפחה שהאב הוא דומיננטי יכול להיות שהזיקה של גולדשטיין על פי אבא תהיה יותר גבוהה מאשר הפוך.

ראובן ריבלין: אנחנו מדברים כרגע על מי שמרגיש כיהודי.

ליאון גרינברג: אני מציין שיש רצון מובהק של כל הקבוצות, של כל האנשים, שיש בהם תיעוד ישראלי כזה או אחר, להתקבץ ולהפגין זיקה לקהילה יהודית, לחינוך יהודי, כל אחד על פי גילו.

ליאון גרינברג: למעשה מרבית הקהילה זה האנשים האלה.

מיכאל נודלמן: עכשיו אני רוצה לתת זכות דיבור לאורח שלנו, הוא אחד מהמנהיגים של הקונגרס יהודי והוא דמות בולטת באוקראינה בתוך הקהילה האוקראינית.

מיכאל נודלמן: במקצועו הוא דמוגרף והוא יודע כל המספרים, כל מיני דברים שקשורים לעלייה ולירידה.

מיכאל נודלמן: יוסף זיסלס.

יוסף זיסלס: שלום, נעים מאוד.

יוסף זיסלס: הרבה שנים אנחנו עובדים ביחד עם שר הסטטיסטיקה באוקראינה.

יוסף זיסלס: כל שנה אנחנו מקבלים מידע, חלק מזה זה ירידה.

יוסף זיסלס: ויש סטטיסטיקה אצלנו מ-94', אחרי התמוטטות ברית המועצות, הסטטיסטיקה האוקראינית היא לא מ-91', שהיה שם בלגן גדול אלא מ-94' יש סטטיסטיקה ואנחנו מקבלים כל שנה מספרים.

יוסף זיסלס: מה יש לנו שמ-94' חזרו לאוקראינה בערך שלושה עשר אלף אנשים.

יוסף זיסלס: עלייה באותו זמן, מ-94' עד 2006, מאה ששים וחמישה אלף איש.

יוסף זיסלס: זה כמעט שמונה אחוז.

יוסף זיסלס: במשרד הפנים יש דוקומנטים.

יוסף זיסלס: כל בנאדם שרוצה לעשות רגיסטרציה במקום באוקראינה צריך לעשות את זה, זה הרבה עמודים.

יוסף זיסלס: מי לא רוצה לעשות רגיסטרציה לא צריך, ואין בסטטיסטיקה.

יוסף זיסלס: וכמה פונים יותר אף אחד לא יודע.

יוסף זיסלס: אולי פעמיים, אולי שלוש פעמים, אף אחד לא יודע.

יוסף זיסלס: בשביל מה זה, אם בנאדם רוצה לגור שם ולעבוד שם ולעשות משהו בבנק הוא צריך רג'יסטרציה.

יוסף זיסלס: הוא צריך בבנק, הוא יכול לעבוד בחברה פרטית, אולי הוא עושה, אולי לא עושה.

יוסף זיסלס: הסטטיסטיקה לא כל כך חשובה.

יוסף זיסלס: יותר חשוב זה סיבות.

יוסף זיסלס: אבל אין מידע בדיוק, יש מידע שאנחנו יודעים, שמכירים הרבה אנשים שחזרו מהארץ.

יוסף זיסלס: אנחנו רואים שלוש סיבות.

יוסף זיסלס: סיבה ראשונה זה בעיות במשפחה.

יוסף זיסלס: עלייה, קליטה, זה סטרס, סטרס גדול בשביל אנשים.

יוסף זיסלס: יש מספר משפחות שחלק מהמשפחה יכולה לחזור לאוקראינה.

יוסף זיסלס: כמה זה, סטטיסטיקה אין לי.

יוסף זיסלס: זו סיבה אחת.

יוסף זיסלס: אבל אנחנו רואים שיש הרבה אנשים שחלק מהמשפחה, שעושים עלייה ביחד וחזרו רק חלק.

יוסף זיסלס: סיבה שנייה שאנחנו רואים טוב מאוד זה פוטנציאל אבסורציה קטן מאוד.

יוסף זיסלס: פוטנציאל קליטה פה קטן מאוד.

יוסף זיסלס: זה פסיכולוגי.

יוסף זיסלס: יש אנשים שאחרי שלוש, ארבע שנים אחרי עלייה, אני חושב שאנחנו רואים, זה פחות מחמש שנים, חזרו לאוקראינה.

יוסף זיסלס: כמה, אנחנו לא יודעים.

יוסף זיסלס: וסיבה שלישית זה ביזנס.

יוסף זיסלס: זה אנשים מאוד אקטיביים, שלמדו פה בארץ, עבדו פה בארץ, ונציגים של חברות מהארץ ועובדים שם.

יוסף זיסלס: הרבה שנים.

יוסף זיסלס: אולי יש משפחות שם.

יוסף זיסלס: אבל זה סיבה שאנחנו רואים טוב מאוד.

יוסף זיסלס: אנחנו רוצים לעשות מחקר, אבל אין אפשרויות עכשיו.

יוסף זיסלס: ויש גם סטטיסטיקה כמה יהודים יש בירידה.

יוסף זיסלס: במסמך הזה לפני 2004 היה לאום, אבל זה לא מדינה.

יוסף זיסלס: עכשיו אין.

יוסף זיסלס: אבל משתמשים עדיין במסמכים הישנים.

יוסף זיסלס: מה אנחנו קיבלנו ב-2005, כמה יהודים יש.

יוסף זיסלס: אני חושב שבעוד שנה, בעוד שנתיים אנחנו לא מקבלים כמה יש יהודים בירידה.

יוסף זיסלס: זה מסורת, שיהודים זה אבא ואמא יהודים.

יוסף זיסלס: בדוקומנטים, בדרכון, אבא ואמא יהודים.

יוסף זיסלס: אין אפשרויות אחרות.

יוסף זיסלס: אם אבא ואמא יהודים בנאדם בצנזוס אומר אני יהודי.

יוסף זיסלס: אולי יש כמה אחוז שלא אבא ואמא אבל בשבילנו זה עכשיו לא חשוב.

יוסף זיסלס: בדרך כלל זה אבא ואמא.

יוסף זיסלס: מתי עושים פה דוקומנט, מתי עושים עלייה או עושים ירידה, עכשיו יש פה מי אתה.

יוסף זיסלס: עכשיו עשרים אחוז לא כותבים.

יוסף זיסלס: אבל מה אנחנו רואים שב-94' אלף ירידה, וארבעים וחמישה אחוז זה יהודים.

יוסף זיסלס: ב-2005 ירידה אלף מאתיים ורק שבעה עשר אחוז זה יהודים.

זאב אלקין: אבל זה לא אומר הרבה כי גם האישורים בקרב העולים,

יוסף זיסלס: אבל מי האחרים, זה או אבא או רק אבא יהודי או רק אמא או סבא או סבתא, זה אחרים.

יוסף זיסלס: או לא יהודי אבל זה במשפחה.

יוסף זיסלס: מה אחר כך, איזה עתיד לנו בקהילה.

יוסף זיסלס: עכשיו הקהילה שלנו בחוק השבות זה כמעט שלוש מאות אלף אנשים באוקראינה, אולי שלוש מאות אלף, אולי שלוש מאות חמישים.

זאב אלקין: איך אתה יודע?

זאב אלקין: אין הערכות של חוק השבות,

יוסף זיסלס: לא, אני יודע כמה יש בחוק השבות.

ראובן ריבלין: כמה מהם שוקלים לעלות?

ראובן ריבלין: כמה מהם אומרים לעולם לא נעלה לישראל?

ראובן ריבלין: ברגע זה, שבו המצב באוקראינה, אין אנטישמיות,

יוסף זיסלס: כמעט אין הגירה לארצות הברית.

יוסף זיסלס: בשנה שעברה זה רק שלושים אנשים.

יוסף זיסלס: אין עכשיו.

יוסף זיסלס: בארצות הברית סגרו.

יוסף זיסלס: בגרמניה אתם כבר יודעים שעכשיו יש הרבה בעיות בגרמניה, בשנה שעברה רק אלף חמש מאות עושים הגירה לגרמניה.

יוסף זיסלס: בשנה הזאת אני חושב חמש מאות או שש מאות.

יוסף זיסלס: אבל מרביעי באוקטובר שגרירות גרמנית עוד פעם מקבלים דוקומנטים מאנשים שרוצים לנסוע לגרמניה,

ראובן ריבלין: רק בשביל האינדיקציה, כמה מהאנשים, באופן כללי, באופן סטטיסטי, כמה אנשים ביקשו לצאת לארצות הברית, להגר לארצות הברית, וקיבלו סירוב, למעט חמישה עשר איש שקיבלו, כמה מאותם אלה שביקשו לעבור לארצות הברית וסורבו רוצים לעלות לישראל.

ראובן ריבלין: או לגרמניה.

יוסף זיסלס: המדינה היחידה שיש אפשרות להגר אליה זה ברור שזה ישראל, לפי חוק השבות.

יוסף זיסלס: כל האחרים יש מגבלות מספריות.

יוסף זיסלס: בהתחשב בזה שהמרכיב של המוטיבציה הציונית או הלאומית הוא קטן יחסית בהחלטה אז מי שלא יכול להגיע לארצות הברית ולא יכול להיכנס לגרמניה אבל עדיין החליט שרוצה להגר אז הוא בא לישראל.

ראובן ריבלין: זו ברירת מחדל.

ראובן ריבלין: גם טוב.

ראובן ריבלין: מתוך שלא לשמה בא לשמה.

ראובן ריבלין: כרגע הוא מדבר על שלוש מאות אלף שהם כשירים להגיע,

יוסף זיסלס: אנחנו חושבים שבעוד עשר שנים, חמש עשרה שנה, יש סטביליזציה במספר קהילה.

יוסף זיסלס: אני חושב שזה בערך מאה חמישים אלף זכאי חוק השבות.

יוסף זיסלס: סטביליזציה.

יוסף זיסלס: אז הגירה וחזרה יהיה בערך אותו דבר.

יוסף זיסלס: והדינמיקה מול מדינת ישראל תתאזן.

יוסף זיסלס: מספר היוצאים לישראל יהיה שווה למספר החוזרים מישראל.

יוסף זיסלס: חצי קהילה יכולה ורוצה לנסוע.

ראובן ריבלין: זה אם המצב ישאר כפי שהוא היום באוקראינה ובישראל.

ראובן ריבלין: אם בישראל יהיה הרבה יותר טוב פתאום אז בוודאי.

ראובן ריבלין: אם באוקראינה יהיה הרבה יותר רע אז בוודאי.

ראובן ריבלין: אתה אומר לפי המצב כרגע.

יוסף זיסלס: סיבה ראשונה, אנחנו יודעים טוב מאוד, יש כמה מחקרים שלנו, סיבה ראשונה לעלייה זה כלכלה.

יוסף זיסלס: אנטישמיות זה מקום שישי או שביעי.

יוסף זיסלס: בחמש שנים האחרונות באוקראינה יש כלכלה יותר גבוהה.

יוסף זיסלס: יש משכורת אלף דולר,

ראובן ריבלין: צריך אדם שהוא רוצה להיות בארץ,

יוסף זיסלס: במשרד הפנים באוקראינה יש סטטיסטיקה על כל גיל שיש בירידה.

יוסף זיסלס: אנחנו יכולים לעשות סטטיסטיקה.

פנינה צדקה: ההגדרה שלנו למה שאתם קוראים יורד זה מי שלא חזר לארץ תוך שנה, ואם אנחנו רוצים לדעת מספר יותר גדול של שנים יש אפשרות לעשות את העיבודים האלה אבל זה לא בהגדרות השוטפות שלנו.

פנינה צדקה: גם יש אפשרות לשאלה הקודמת שלך, חבר הכנסת ריבלין, לדעת כמה זמן אחרי העלייה הם עוזבים את הארץ, ואנחנו יכולים גם לדעת באיזה גיל הם עוזבים את הארץ ובאיזה גיל הם עלו לארץ, ולראות האם היורדים זה דווקא הצעירים או דווקא המבוגרים או גילאי הביניים.

פנינה צדקה: אם קליטה בארץ, אם אינדיקציה של קליטה בארץ זה כמה משתתפים בכוח העבודה,

ראובן ריבלין: אתם יכולים לדעת או אתם יודעים?

פנינה צדקה: אנחנו יודעים אבל אנחנו לא מפרסמים את זה באופן שוטף, אבל אם מישהו מבקש אנחנו יכולים לתת את הנתונים.

ראובן ריבלין: אנחנו מבקשים.

פנינה צדקה: כל הנתונים שפנו אלינו קיבלו נתונים.

פנינה צדקה: כל מה שביקשו קיבלו.

פנינה צדקה: אם לא ביקשו לא קיבלו.

פנינה צדקה: לכן אני אומרת יש נתונים שאנחנו מפרסמים באופן שוטף, יש נתונים שאיננו מפרסמים באופן שוטף אבל הם נמצאים אצלנו.

ראובן ריבלין: אני מתאר לעצמי מטבע האדם שרוב הצעירים שהם למטה מגיל שמונה עשרה הם עולים או עוזבים, למעט אם הם באים בעצמם בנעלה או באמצעים אחרים, הם באים בגלל המשפחה.

ראובן ריבלין: עם המשפחה.

אלי זרחין: בעיקר הם עוזבים בגלל שלא משתלבים במערכת החינוך, משפחה נשארת כאן והם עוזבים לבד, לסבתא, דודים, ומשיגים שם בגרות, אני אשמח להגיד את זה בהזדמנות, יש לי נתונים על זה.

פנינה צדקה: גם את זה אפשר לבדוק, אם הם עוזבים בגיל צעיר עם ההורים או בלי ההורים.

ראובן ריבלין: זו תופעה של ילדים שלא יכולים להשתלב בלימודים עצמם והם אומרים אנחנו חוזרים, ההורים יישארו ואנחנו חוזרים, אפילו בכוחות עצמנו?

אלי זרחין: כן.

אלי זרחין: ברוב המקרים שני ההורים נשארים כאן, ולמשל כאשר הילד חוזר הוא לא יקבל מעמד תושב חוזר כי ההורים שלו נשארו כאן, הוא חוזר לכאן עם בגרות רוסית ואז הוא יכול להתקבל לאוניברסיטה בישראל אחרי מכינה.

אלי זרחין: כי אין לו סיכוי כאן לסיים בגרות, כך הוא חושב, ואז הוא עוזב את הארץ.

אלי זרחין: זו תופעה.

ראובן ריבלין: במספרים, כמה אנשים כאלה יש?

ראובן ריבלין: אלפים, עשרות אלפים?

אלי זרחין: אנחנו יודעים על מאות, על אלפים אני לא יכול להגיד, אולי יש.

אלי זרחין: רובם חוזרים, אבל ילד שבא ארצה ומתחנך באוקראינה זה לא מה שאנחנו רוצים כאן בארץ.

ראובן ריבלין: למדנו אתמול שמאות מהם, מתוך רצון שהם רואים את תעודת הבגרות כפספורט בחיים הם עוזבים והולכים לשם.

ראובן ריבלין: מאות זה יכול להיות כמה אחוזים טובים.

פנינה צדקה: לגבי הישארות בארץ, אם עבודה בארץ היא איזו שהיא אינדיקציה להתערות אנחנו יכולים לבדוק איזה אחוז מהעולים ובאיזה גילאים נמצאים בכוח העבודה ולא נמצאים בכוח העבודה.

פנינה צדקה: אפשר גם לבדוק האם ההשכלה שלהם מתאימה לעבודה שלהם וכו'.

פנינה צדקה: אבל זה לא נתונים שקיימים בצורה זמינה, מאגרי המידע שלנו מאפשרים ניתוח מהסוג הזה, אם תבוא בקשה אני מניחה שאנחנו נעשה את זה.

רחל ידלין: אני מייצגת את משרד הקליטה, אני מנהלת אגף המחקר של משרד הקליטה.

רחל ידלין: יש לנו מחקר שמראה שאחוז היורדים בקרב בעלי ההשכלה הגבוהה ובקרב גילאי הביניים, עשרים עד שלושים, יורדים בשיעורים גבוהים יותר מאשר חלקם היחסי באוכלוסיה.

פנינה צדקה: גם בישראלים זה נכון.

רחל ידלין: בסדר, אנחנו מדברים על עולים.

רחל ידלין: זאת אומרת שיש את הנתונים האלה.

מיכאל נודלמן: אלה שרוצים לשאול או לדבר צריכים לבקש אישור מהיושב ראש.

זאב אלקין: אני תוך כדי הדיון עכשיו עיינתי בשאלונים שיוסף זיסלס הביא לפה ובדקתי דבר מסויים ושאלתי אותו אחר כך, ולכן חשוב קצת לתת להערכתי משפט הבהרה על האחוז הזה, 7.8 שקיבלנו.

זאב אלקין: יש פה שתי נקודות.

זאב אלקין: אחת, מי שהוא לא אזרח אוקראיני, זאת אומרת כל מי שעלה מברית המועצות ומגיע לתקופה סבירה, זה לא חייב להיות שנה, זה יכול להיות גם חודש, הוא לרוב ממלא את השאלונים האלה.

זאב אלקין: לכן למשל כשב-2005 אנחנו קוראים על אלף מאתיים שמונים ואחד אנשים שהיגרו כביכול מישראל זה כולל גם אזרח ישראלי שהגיע לשם לחודש חודשיים לצרכי עסקים או לצרכי ביקור קרובים ומסיבה זאת או אחרת רוצה לרשום את מעמדו.

זאב אלקין: ולכן בפועל מספר היורדים הוא יותר קטן ממה שמופיע,

יוסף זיסלס: משנת 89' יש עלייה ויש כמעט חמש מאות אלף עולים מאוקראינה,

זאב אלקין: הנתון שלו נכון, הנתון של מ.מ.מ.

זאב אלקין: הוא לא נכון, כי מ.מ.מ.

זאב אלקין: מדבר על 7.4 בממוצע ירידה.

זאב אלקין: עכשיו ירידה היא לא רק חזרה לאוקראינה, ירידה זה גם לארצות הברית ולקנדה.

זאב אלקין: ולכן אני הייתי מודאג מ-7.8.

זאב אלקין: זה לא מסתדר לי עם הנתון של מ.מ.מ.

זאב אלקין: אבל להערכתי, משתי הסיבות, מהסיבה שמיכאל מצביע עליה שמעגל היורדים זה לא מאה שבעים וחמש אלא כמעט חמש מאות, כי זה כולל מ-89', והרי מי שפה מופיע במהגרים זה חלקם מי שהגיע בין 89' ל-94', לפני.

זאב אלקין: וסיבה שנייה שלא כל מי שנרשם במשרד הפנים האוקראיני עם הדבר הזה הוא באמת בא לשם ליותר משנה, אלא אם אין לו אזרחות אוקראינית אז יש לו סיבות לעשות, זה גם כשהוא בא לתקופה יותר קצרה.

זאב אלקין: הנתון האמיתי הוא, של מה שמעניין אותנו כירידה בהגדרות שלכם, הוא יהיה יותר קטן.

זאב אלקין: לכן זה כן פוגש בסוף את הנתון של הלמ"ס.

ראובן ריבלין: אני באתי מאודסה ועליתי לארץ ואני אוהב את ארצי והכל מצויין ואני רוצה ללכת לבקר,

זאב אלקין: אם אתה אזרח אוקראיני ואם אתה בא לתקופה קצרה לא כדאי לך.

זאב אלקין: אבל אם אתה אזרח אוקראיני שבא לתקופה ארוכה, כדאי לך, ואם אתה לא אזרח אוקראיני אלא אזרח ישראלי, וכל מי שעלה מברית המועצות הוא אזרח ישראלי, ואתה רוצה לראות את ביאליק אז הרבה פעמים כדאי לך.

ראובן ריבלין: אבל זה תלוי בי אם אני ממלא או לא ממלא?

זאב אלקין: לא מדוייק, אם אתה אזרח ישראלי יש מגבלות של החוק,

ראובן ריבלין: אם אני אזרח ישראלי ואזרח אוקראיני אז אני חייב להירשם,

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אני מנכ"ל האגודה הישראלית למען ילדים עולים, באנו לכאן כדי לשים את תשומת הלב של חברי הכנסת לתופעה שקיימת בינינו, וזה שתי קבוצות שיותר ויותר עוזבות את הארץ.

אלי זרחין: זה ילדים בגיל בית הספר וצעירים אחרי צבא שעוזבים לחוץ לארץ לעשות השכלה גבוהה.

אלי זרחין: בעיקר זה חטיבה עליונה.

אלי זרחין: על יסודי.

אלי זרחין: כדוגמא מתקשרים אלינו ילדים כדי לבדוק, הוא יודע ששמונה שנים הוא יהיה ברוסיה, לפעמים יבוא לכאן לבקר את ההורים שנשארים כאן, או אחד מההורים.

אלי זרחין: הוא שואל למשל האם הוא יכול לעשות צו ראשון.

אלי זרחין: זה דבר שאומר שילד היום עוזב את הארץ בכוונה לחזור ארצה.

אלי זרחין: עכשיו אני לא יודע אם הוא יורד או לא.

אלי זרחין: אני רק יודע שבינינו ילדים באים לכאן כדי להתחנך כאן בארץ.

אלי זרחין: ואני רוצה שהוא יבוא לכאן בגיל שמונה עשרה עם החינוך שהוא קיבל כאן בארץ ולא באוקראינה.

אלי זרחין: זה משהו אחר.

אלי זרחין: זאת קבוצה שאני חושב שהוועדה הנכבדה צריכה לתת חוות דעת על התופעה.

אלי זרחין: אולי מאות זה לא הרבה, אני לא יודע.

מיכאל נודלמן: תגיד לנו למה,

אלי זרחין: כי הם לא היו יכולים להשתלב כאן.

אלי זרחין: כי המדינה לא עושה מספיק, מה שעושים בנעלה למשל, עבודה מצויינת, למה אי אפשר לעשות את זה בבית ספר רגיל.

אלי זרחין: ודיבר כאן מנהל נעלה לפני שבוע בישיבה של ועדת החינוך, והוא אמר ירידה היום בשבעים אחוז של גיוס לנעלה וסיבה ראשונה זה החינוך בישראל.

אלי זרחין: חינוך בישראל אי אפשר להשתלב כאן.

אלי זרחין: אחוזי הבגרות של ילדים דוברי רוסית פחות מעשרים וחמישה אחוז מהשנתון.

אלי זרחין: וילד רוצה ללמוד.

אלי זרחין: במשפחות דוברי רוסית השכלה זה איזה שהוא ערך שהוא לא יכול לשלם על זה כסף שללחם לא מספיק לו.

אלי זרחין: דבר שני, ילד עושה צבא, חסרות לו מספר יחידות בגרות, בעיקר עיוני, תנ"ך, ספרות, היסטוריה, הוא מסתכל ואומר אני גם היום לא יעשה את זה, אני גם היום לא ברמה העברית, לא יכול לעשות.

אלי זרחין: ואז במולדביה מספיק לו תעודה של שתים עשרה שנות לימוד בישראל.

אלי זרחין: במוסקווה דורשים תעודת בגרות מלאה מישראל.

אלי זרחין: במולדביה לא דורשים.

אלי זרחין: במולדביה אומרים תעודת סיום שתים עשרה שנות לימוד מספיק לנו.

אלי זרחין: הוא צריך ללמוד שם את אותה השכלה שהוא יכול לקבל כאן בישראל ולתרום הרבה דברים כאן בישראל.

אלי זרחין: אנחנו כבר מכירים את האנשים שעדיין לא חזרו.

אלי זרחין: שסיימו שם לימודים, נגיד רפואה במולדביה, ונשארו לעבוד שם.

אלי זרחין: ועוד פעם, אני לא קורא להם יורדים, כי הם לא הולכים לשם כדי להישאר שם.

אלי זרחין: משפחות שלהם כאן, חברים שלהם כאן, אבל זה ילדים שאנחנו מאבדים.

אלי זרחין: ויכול להיות שאחד מהנושאים זה מה אנחנו עושים כאן בארץ כדי לא לתת לצעירים האלה לעלות.

אלי זרחין: זה יותר מדאיג אותי מבחור עם השלכה גבוהה.

אלי זרחין: כי בריחת המוחות בגלובליזציה של העולם היא תמיד תהיה.

מיכאל נודלמן: אתה מדבר על ילדים, אנחנו יודעים, אולי אתה יודע שמהתחלה יש תת ועדה שעובדת קשה, חברי כנסת, דיווח שלהם מה הם עושים שם.

מיכאל נודלמן: אני אומר שזה יסתדר עם הילדים.

אלי זרחין: פרופ' נודלמן, אתה מאוד אופטימי.

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אני אתן לך דוגמא.

אלי זרחין: הוועדה הנכבדה, כל המושב קיץ על בסיס מחקרים פורמליים של המדינה דנה על הגדרות עולים.

אלי זרחין: הגיעו לכאן נציגי משרד החינוך לפני יומיים שהבטיחו לאדוני היושב ראש לחזור, ובעצם לא עשו שום דבר.

מיכאל נודלמן: אתה לא היית פה, אנחנו קיבלנו כמה החלטות, היו רעיונות של חבר הכנסת רובי ריבלין, אנחנו עומדים בזה ועובדים קשה.

מיכאל נודלמן: אני מקווה שיהיה שינוי בנושא הזה.

ראובן ריבלין: בעובדות שלך יש איזה דבר שמתנגש עם המציאות.

ראובן ריבלין: הרי בסופו של דבר יש לנו ילדים נפלאים שגמרו בית ספר כאן, משרתים ביחידות הכי טובות, ואנחנו יודעים את זה לצערנו הרב כאשר אנחנו קוראים מי נופל.

ראובן ריבלין: עשרה אחוז מהנופלים הם עולים, זאת אומרת אלה אנשים שעברו את כל האנשים שאחרים נפלטו.

ראובן ריבלין: עכשיו השאלה האם חמישים אחוז וחמישים אחוז נופלים, זה דבר שאנחנו צריכים לתת את הדעת, זה לא דבר פשוט, או אם זה פחות אז יכול להיות שאנחנו הולכים בדרך הנכונה דווקא, מבחינת הקליטה בארץ, ודווקא האינטגרציה,

זאב אלקין: זה בטוח לא, אבל הסוגייה, בתור מישהו שעוסק בזה באינטנסיביות בחודשים האחרונים, השאלה שאתה מעלה היא סוגייה כבדה מאוד ודורשת ממדינת ישראל התייחסות דחופה גם למען הילדים האלה וגם למען עידוד עלייה, כי זה אחד מהגורמים מעכבי עלייה היום, זה נכון.

זאב אלקין: אבל למקד את הדיון בסוגיית הירידה בנושא הזה בעיניי לא נכון.

זאב אלקין: כי עיקר המשקל של הירידה, גם מהמסמך של ה-מ.מ.מ, גם מכל המונחים האחרים, הוא במקום אחר.

זאב אלקין: ולכן חבל לקחת פלטפורמה של הדיון הזה לצורך הנושא ששנינו מוטרדים ממנו באותה מידה.

מיכאל נודלמן: ובנוסף בתקציב לשנה הבאה יש תוספת למשרד החינוך, שבע מאות מליון שקל שהם גם שייכים לבעיות שאנחנו מדברים.

מרינה סולודקין: זה מאוד חשוב, היינו בבית משפט העליון, במקום שש עשרה שנות מאסר חמש.

מרינה סולודקין: אז ניצחון.

רוברט אילטוב: תראה מיכאל, אני בתחילת הקדנציה ביקשתי להעלות את הנושא, ואכן גם העליתי את הנושא על דוכן הכנסת באחת הישיבות,

מיכאל נודלמן: אבל אתה לא היית מההתחלה.

מיכאל נודלמן: אתה צריך היית להיות ראשון.

רוברט אילטוב: אני מתנצל.

רוברט אילטוב: לא משנה, אני לא הצלחתי להגיע בזמן.

רוברט אילטוב: בכל אופן אני קיבלתי בזמנו את הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה והם באמת מתייחסים שם לאנשים שעוזבים את הארץ לשנה, וזה גם כן נתון שהוא מספיק טוב כדי להראות אם הבנאדם מתכוון לרדת או ירד, לא כמו בנתיב מתייחסים לשנתיים, אבל הנתונים הם משתנים לחלוטין.

רוברט אילטוב: עד שנת 93' עזבו את הארץ כשלוש מאות ארבעים אלף איש, ונכון להיום, 2006, שלוש עשרה שנים אחרי זה, נמצאים בארץ שש מאות אלף אזרחים ישראלים שנמצאים שם דרך קבע.

רוברט אילטוב: אז אני קצת לוקח את כל הנתונים, שם אותם בצד, ואני רואה נתונים אחרת.

רוברט אילטוב: זאת אומרת בכל שנה בערך עשרים אלף איש עוזבים ונמצאים קבוע בחו"ל.

רוברט אילטוב: אפשר להתייחס כמובן שנה, שנתיים, שלוש שנים, אבל הנתון הזה הוא נכון.

רוברט אילטוב: זאת אומרת שש מאות אלף איש היום נמצאים בחוץ לארץ.

רוברט אילטוב: סך הכל ישראלים.

רוברט אילטוב: עכשיו הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מתייחסת לנתון של העולים, אין לה נתון ברור של העולים אבל בצורה מפורשת כתוב באותו מסמך שרוב העוזבים של אותם מאתיים ששים אלף איש הם עולים חדשים.

רוברט אילטוב: כלומר זה בכלל לא עומד באותו מספר של שבעה אחוז למה שכתוב פה במסמך של נתיב.

רוברט אילטוב: לכן אני חושב שהנתונים קצת מבלבלים.

זאב אלקין: אבל זה מסתדר עם מה שאנחנו קיבלנו.

זאב אלקין: מה שאנחנו קיבלנו מדבר על סדר גודל בין שלוש עשרה לכמעט תשעה עשר אלף בשנה, אז זה קרוב לנתון שאתה נותן.

רוברט אילטוב: אני רוצה להתייחס, עוד פעם, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה אומרת שרוב העוזבים, שחלק גדול מהעוזבים, זאת אומרת יותר מחמישים ואחד אחוז מהעוזבים הם עולים חדשים.

רוברט אילטוב: זה אומר שזה בערך מאה שלושים אלף עולים חדשים עזבו, ולא ששים ושמונה כמו שכתוב.

רוברט אילטוב: זה פי שניים.

רוברט אילטוב: לכן הנתון הזה הוא לא בדיוק מדוייק, ביחס לאותו מסמך שאני ראיתי אותו כשאני העליתי את הנושא.

פנינה צדקה: אתה קצת משנה את הנתונים.

פנינה צדקה: בסך הכל יהודי ברית המועצות שעלו מ-90' ואילך יש שמונים אלף שיצאו מאז 1990 ולא חזרו.

רוברט אילטוב: אז אני אשלח לך את הנתון שאתם שלחתם לי.

פנינה צדקה: אז יכול להיות שלא הבנתי נכון או שאנחנו לא הסברנו נכון.

רוברט אילטוב: כשכתוב רוב העוזבים אז הרוב זה מעל חמישים ואחד אחוז, מה לעשות, ככה אני מבין את זה.

רוברט אילטוב: גם אם טעיתי אז זה מאה אלף, זה לא ששים אלף, זה נתון שונה.

רוברט אילטוב: בכל אופן אני מתנצל מאוד אבל את אמרת שלא הבאת את הנתונים וחבל.

רוברט אילטוב: דרך אגב שלחתם לי גם טבלאות של גילאים וכל הדברים האלה, אז גם רוב גדול של העוזבים הם מתחת לגיל ארבעים וחמש, מדובר על כמעט שמונים אחוז.

רוברט אילטוב: אני פשוט ישבתי וספרתי את זה עם המחשבון, ומה שקיבלתי מכם אני פשוט, מה שהיה חסר לי פשוט ספרתי את זה, פלוס מינוס, לחלק, כמו בגן.

רוברט אילטוב: אני אבדוק את זה, אולי אני אשלח לך את המסמך ואחר כך אנחנו נתייחס אליו שוב.

רוברט אילטוב: בכל אופן במסמך ששלחתם גם כן לפה, לוועדה, ירידה של עולי ברית המועצות, בסעיף 2.ג כתבתם מדינות חבר עמים אחרות שוהים כחצי מליון איש בעלי זהות ישראלית.

רוברט אילטוב: איך זה יכול להיות, פשוט לא מסתדר.

פנינה צדקה: לא, זה לא מתוקן, אל תתייחס, זה פשוט לא מתוקן.

רוברט אילטוב: לא יודע, אז כנראה משהו לא בסדר.

רוברט אילטוב: בכל אופן אני רוצה להתייחס למדיניות של היום של משרד הקליטה ואני מבין שהיום נשלחו כל מיני שליחים לאתר את העולים החדשים, את יוצאי הארץ, היהודים, וזאת בעצם הישיבה שלנו היום.

רוברט אילטוב: ואני מבין שחוזרים לארץ כאלף, אלף חמש מאות, אולי אלפיים יהודים בשנה, אבל עוזבים כעשרים אלף.

רוברט אילטוב: זאת אומרת השאלה היא איפה אנחנו מתמקדים, אם אנחנו מתמקדים בחוץ לארץ או שאנחנו צריכים להתמקד פה בארץ ולראות איזה תנאים אנחנו עושים לאותם אנשים כדי שהם לא ירדו.

מיכאל נודלמן: אני רוצה לשאול סטטיסטית, באמת אלפיים יורדים חוזרים כל שנה בארץ?

פנינה צדקה: יותר מאלפיים, קרוב לעשרת אלפים, מתוך העשרים וארבעה אלף שיוצאים כל שנה ונשארים יותר משנה בערך עשרת אלפים חוזרים אחרי שהם שהו בחוץ לארץ יותר משנה.

פנינה צדקה: המאזן הוא בין עשרת אלפים לחמש עשרה אלף בשנה.

רוברט אילטוב: זה עוד פעם לא מסתדר, אני אסביר לך למה, כי נכון להיום שש מאות אלף ישראלים נמצאים בחוץ לארץ, ואם אנחנו ניקח את השלוש עשרה שנה אז עשרים אלף נשארים בחוץ.

רוברט אילטוב: לכן גם אם אלה שיורדים כשחוזרים נשארים עשרים אלף בחוץ, עובדתית.

רוברט אילטוב: אנחנו לוקחים את הנתונים בשלוש עשרה שנה האחרונות.

פנינה צדקה: יש בשנה מסויימת שזה היה קרוב לעשרים אלף, אבל זה לא הממוצע של כל שנה.

רוברט אילטוב: היום בחוץ לארץ שוהים שש מאות אלף ישראלים.

פנינה צדקה: חלק מהם ירדו ב-1950 גם.

רוברט אילטוב: אז אני חוזר לנתונים, אני כנראה לא הבנתי נכון.

רוברט אילטוב: עד 93' עזבו את הארץ שלוש מאות ארבעים אלף ישראלים.

רוברט אילטוב: נכון להיום שוהים בחוץ לארץ שש מאות אלף ישראלים.

רוברט אילטוב: ההפרש פה מאתיים שישים אלף ישראלים.

רוברט אילטוב: זה נתונים של משרד הקליטה, זה נתונים שלכם, באמת.

פנינה צדקה: אני יכולה לבדוק אותם עוד פעם אבל הנתונים שלנו אחרים.

רוברט אילטוב: אז אני אומר שבממוצע נשארים בחוץ לארץ עשרים אלף איש כל שנה.

רוברט אילטוב: זה נתון.

רוברט אילטוב: אני לא יודע, זה מתמטיקה פשוטה.

פנינה צדקה: הנתון הזה לא נכון לפי הנתונים שלנו.

רוברט אילטוב: הנתון הזה כן נכון.

רוברט אילטוב: אצלכם כתוב בנתון חמש מאות ששים אלף או משהו כזה.

רוברט אילטוב: פשוט מאוד, גם אם אני טועה בעשרים, שלושים אלף, הנתון הוא נכון.

פנינה צדקה: אני אבדוק שוב אבל לפי הנתונים שמונחים פה לפניי אלה לא הנתונים הנכונים.

רוברט אילטוב: אז מה הנתונים הנכונים?

רוברט אילטוב: באתם לוועדה ולא הבאתם נתונים?

פנינה צדקה: הבאנו נתונים ואפשר לחלק אותם, מ-1990 ואילך עזבו את הארץ ולא חזרו באופן מצטבר מאתיים וארבעה עשר אלף.

רוברט אילטוב: אז איך את יכולה להסביר לי דבר פשוט, שהיום משרד הקליטה, דבר שהוא אמר את זה על דוכן הכנסת, אומר שש מאות אלף ישראלים,

פנינה צדקה: סך הכל שעזבו את הארץ ובמצטבר לא חזרו מ-1990 ואילך זה מאתיים וארבע עשרה אלף.

רוברט אילטוב: אז אני טעיתי בחמישים אלף לפי הנתון שלך.

פנינה צדקה: אני מדברת מ-1990 ואתה אומר מ-1993,

רוברט אילטוב: אז זה חמש עשרה אלף איש, זה עדיין המון.

פנינה צדקה: אמרתי שזה בממוצע חמש עשרה אלף איש בשנה.

רוברט אילטוב: מה אנחנו עושים כדי שהם יישארו, הרי המשאבים שעולים לנו יותר זה לאתר אותם שם מאשר לאתר אותם פה.

רוברט אילטוב: היו"ר מיכאל נודלמן: מה צריך לעשות שהם יישארו, תגידו, אנחנו חיים במדינה ליברלית דמוקרטית.

רוברט אילטוב: עולם קטן.

רוברט אילטוב: בכל המקומות אנשים עוזבים, חוזרים, עוזבים, חוזרים, יש אצלנו מספר, באוקראינה, שלוש פסיק שמונה אחוז, זה לא אפידמיה.

רוברט אילטוב: אני לא רוצה פה לעשות ויכוח חמש עשרה אלף, עשרים אלף.

זאב אלקין: לא, ירידה זה אפידמיה.

זאב אלקין: חזרה לרוסיה אוקראינה היא לא אפידמיה, היא קטנה יחסית.

מיכאל נודלמן: לאמריקה קנדה יש יותר משמעותי.

מיכאל נודלמן: אבל אני רוצה להגיד חברים, כל בנאדם זה בנאדם.

מיכאל נודלמן: בעולם חופשי יש ירידה מארצות הברית, יש ירידה מקנדה, יש ירידה מצרפת לפה.

מיכאל נודלמן: למה אנחנו חושבים שאם יש ירידה מישראל זה קטסטרופה.

מיכאל נודלמן: במונחים קטנים, לא כל כך גדולים.

מיכאל נודלמן: אני שמעתי ממר זיסלס, שהוא מומחה, שיש אנשים שבאים, וכוח שלהם, כוח פסיכולוגי להיקלט פה, הוא לא מספיק.

מיכאל נודלמן: הם עזבו ברית המועצות עם כולם, הייתה עלייה גדולה, אבל הם לא ידעו מה הם עושים, הם חשבו שהם באים והכל בסדר יהיה.

מיכאל נודלמן: והם חלשים, יותר טוב להם שפה וכל מיני דברים, הם הלכו לרוסיה.

מיכאל נודלמן: זה חלשים.

מיכאל נודלמן: חזקים, צעירים, דבר ראשון למה עוזבים צעירים זה מקום עבודה, אין עבודה.

מיכאל נודלמן: דבר שני זה חינוך.

מיכאל נודלמן: אני רוצה לא להתווכח על מספר, אני רוצה שיהיה דיון מה אפשר לעשות, אפילו אם מספר קטן, כדי שהוא יהיה יותר קטן.

מיכאל נודלמן: אני לא רוצה להאשים אנשים שהם עוזבים.

מיכאל נודלמן: יש סיבה שהם עוזבים.

מיכאל נודלמן: הבעיה שלנו לבדוק ולהבין למה הם עוזבים ולא לעשות מזה קטסטרופה.

רוברט אילטוב: לכן אני מתייחס לנתונים האלה, זה לא ארבעה אחוז, זה שונה לגמרי, עם כל הכבוד, והנתונים הם לא מדוייקים, וכדי להבין גם את הדברים צריך לקבל את הנתונים יותר מדוייקים, ואם כבר אנחנו יושבים פה אז צריכים לשבת בצורה רצינית על הנתונים.

רוברט אילטוב: זה דבר אחד.

מיכאל נודלמן: אני צריך להגיד שזה אופנה למדינת ישראל שבכל משרד הנתונים שונים,

רוברט אילטוב: כשמגיעים לוועדה בכנסת אני מצפה שיביאו נתונים,

מיכאל נודלמן: היית בישיבה על ילדים בלי מעמד, איזה נתונים יש למשרד הקליטה ולמשרד הפנים,

רוברט אילטוב: נכון.

רוברט אילטוב: אני חושב שצריך לדון על כמה נקודות עקרוניות.

רוברט אילטוב: אחד זה נושא הדיור ונושא המשכנתאות שהיום עולים מקבלים, ונושא השכר שהם מקבלים, כי היום עולה חדש שמגיע מעבר לשכר מינימום הוא לא יכול לצפות לשום דבר.

רוברט אילטוב: אז הוא עובד, כשהוא מקבל את שכר המינימום מגיעים אולי לשש וחצי אלף שקל, שבעת אלפים שקל, אם אתה תיקח מאה אלף דולר משכנתא אתה חצי מנקה רק למשכנתא, ואם ילד או שניים אתה כבר לא יכול לחיות או לאכול.

רוברט אילטוב: פשוט לא נשאר לך כסף.

רוברט אילטוב: ואני כבר לא מדבר על נושאי חינוך שאין להם כבר כסף לשלם אפילו לשיעור אחד פרטי שעולה חמישים שקל לשיעור גם אם זה עולה חדש.

רוברט אילטוב: אנחנו חייבים לראות, ואני לא יודע אם יש פה נציגים של כל משרדי הרווחה, חוץ מקליטה, שצריכים לטפל בנושא העבודה והשתלמויות שלהם ולראות איך אנחנו משלבים אותם במערכת העבודה שיקבלו את השכר הנאות כדי להישאר פה בארץ.

מיכאל נודלמן: אתה היית אתמול בישיבה שהיושב ראש דיבר כמה כסף השקיעו בתקציב 2007 לפיתוח מקומות עבודה.

מיכאל נודלמן: יש התקדמות, צריכה להיות התקדמות.

מיכאל נודלמן: בסדר, זאת בעיה.

רוברט אילטוב: אני רוצה להתייחס גם לכל הנושא של היזמות בישראל.

רוברט אילטוב: חלק גדול מהעולים יכול להשתלב ביזמות, אבל אם אתה תיקח, מה היום משרד קליטה נותן כהלוואה ליזם אז אתה תבין שלא יספיק להם לחצי שנה שכירות אותו כסף שנותנים להם, עשרת אלפים דולר, זה מה שנותנים היום ליזם כדי שיפתח עסק בישראל.

ראובן ריבלין: יזם עולה, לא כל העסקים, זה לא עסקים קטנים,

רוברט אילטוב: זה עסקים קטנים לעולים.

רוברט אילטוב: ישראלים מקבלים משהו אחר, יש שם קרן אחרת, לא משנה, אבל העולים החדשים צריכים למצוא את המקור מימון של עשרים וחמישה אחוז, זאת אומרת אלפיים חמש מאות דולר, עד לעשר שנים ההלוואה הזאת.

רוברט אילטוב: זאת אומרת אם אתם תיקחו בחשבון שהיום היזם שרוצה לפתוח עסק, אפילו חנות קטנה, הוא יספיק לו הכסף אולי למקרר וחצי ובזה נגמר הסיפור.

רוברט אילטוב: כך אי אפשר לפתוח עסק בישראל, כך אי אפשר לקדם את האנשים.

רוברט אילטוב: כל עסק קטן יכול להביא עד שישה מקומות עבודה.

רוברט אילטוב: בהשקעה מינימלית, מזערית, אם אנחנו נקפיץ את זה פי שלוש או פי ארבע אפשר למצוא לעולים חדשים מקומות פרנסה מכובדים, והמדינה היום לא לוקחת את זה בחשבון.

רוברט אילטוב: יש כמובן לדעתי עוד שורה של דברים, גם לגבי העולים שהם באים עם תארים, אנחנו רואים המון אנשים שהולכים לעבוד בניקיון ובכל מיני מקומות כי אין להם אפשרות ללמוד את השפה, אנחנו לא נותנים להם את האפשרות המוגברת הזאת ללמוד את השפה אז אנחנו יכולים לראות דוקטור שמנקה רחובות ואנחנו כבר יכולים למנוע את הדבר הזה וצריך לתת אולי גם את האפשרות השנייה לאותם אנשים שלא הצליחו, צריך לבחון את זה.

רוברט אילטוב: היום למדינת ישראל יש את התקציבים ואת היכולת.

רוברט אילטוב: גם לימודי שפה וגם השתלמויות.

ראובן ריבלין: אצלנו בכנסת היו אנשים שבאו, ולא היתה להם ברירה, הם היו עובדי ניקיון, והיום הם לא רק מהאנשים שהם סדרני הכנסת אלא הם כבר נמצאים אפילו במ.מ.מ.

ראובן ריבלין: זאת אומרת הם התפתחו בתוך הכנסת.

ראובן ריבלין: וזה דוגמא טובה, אני בטוח שגם הכנסת עכשיו דנה בזה.

ראובן ריבלין: זה היה בזכות חברת הכנסת מרינה סולודקין, אני הכנסתי אותם עובדים קבועים ונתתי להם את ההזדמנות, ואמרתי שלא יהיו באיזה בחינות בעברית, שלא יבלבלו במוח, מה זה בחינות בעברית לבנאדם שמלא ביכולות אבל הוא עונה ברוסית.

רוברט אילטוב: אני יכול להגיד לך שבכנסת זו דוגמא טובה אבל השוק החופשי הוא הרבה יותר אכזרי, הוא הרבה יותר נוקשה.

רוברט אילטוב: אם אתה תסתכל היום על מנכ"לים בחברות המתקדמות אתה כמעט ולא תראה שם את החבר'ה דוברי רוסית.

רוברט אילטוב: בחברות הגדולות לא תראה.

רוברט אילטוב: ואני לא חושב שבמליון עולים אין אנשים מוכשרים שיכולים לנהל ולגדל, אני מדבר על אנשים שאנחנו צריכים לראות איך אנחנו מקדמים את האנשים האלה, אז צריכים לעשות את ההשוואה, אם אתה תיכנס גם למשרדי ממשלה גדולים אחוז העולים שם הוא הרבה יותר נמוך מהאחוז הרגיל של האוכלוסיה, וביחס לאותה אוכלוסיה שנמצאים בישראל.

רוברט אילטוב: הכנסת זה דוגמא טובה, גם פה דרך אגב היחס עדיין נמוך יותר, אבל עדיין היחס הוא הרבה יותר טוב מאשר בכל מקום אחר.

רוברט אילטוב: לכן אנחנו צריכים לראות איך אנחנו יכולים לתת את ההזדמנויות השוות, אולי אפילו להשוות אותן לאוכלוסיה הרגילה שלנו.

רוברט אילטוב: אנחנו רוצים להיות שווים בין שווים.

רוברט אילטוב: וההרגשה הזאת היא זאת שתיתן לאנשים להישאר בארץ בכבוד.

ברוך גוטמן: שלום לכולם, שמי ברוך גוטמן, אני מנהל סניף ירושלים בלשכת המהנדסים וגם מנהל מחוז ירושלים בהסתדרות המהנדסים.

ברוך גוטמן: עליתי לפני שלושים וחמש שנה, אני עולה ותיק.

ראובן ריבלין: קודם כל אתה כבר יותר בארץ משהיית ברוסיה,

ברוך גוטמן: מכיוון שאני הייתי גם שליח מטעם לשכת הקשר, גם ברוסיה, גם באוקראינה, גם בליטא, ולמעשה דירבנתי הרבה אנשים להגיע לכאן, אני למעשה מתחילת העלייה מרגיש אחריות אישית כלפי כל עולה ועולה.

ברוך גוטמן: אני אדבר רק על פן אחד, ירידה בקרב מהנדסים עולים.

ברוך גוטמן: זה מה שנקרא המקצוע שלי.

ברוך גוטמן: אני יכול לומר שלפי הסטטיסטיקות שלנו, אני ממש לא רוצה להיכנס לאחוזים, בכל גל עלייה הגיעו משהו בסביבות שמונים אלף מהנדסים.

ברוך גוטמן: כאשר אני מדבר על מהנדסים זה גם פיזיקאים, זה גם כל האקדמאים במקצועות הטכנולוגיים.

ברוך גוטמן: שוב, לפי אותם המספרים, המספרים שלנו זה ממש אקסטרפולציות.

ברוך גוטמן: בכל גלי העזיבה עזבו כחמישה עשר אלף לפחות מאותו פלח שאני מדבר עליו.

ברוך גוטמן: עכשיו מה הסיבות, קודם כל אני רוצה לתקן כאן, כאן חלק מהאנשים המכובדים דיברו במונחים של ירידה מצרפת, ירידה מארצות הברית.

ברוך גוטמן: ירידה יכולה להיות רק מכאן כמו שעלייה יכולה להיות רק לכאן.

ברוך גוטמן: ירידה היא רק מישראל.

ברוך גוטמן: אם אנחנו מדברים על היורדים בתחום שלי, כבר מתחילת העלייה אני חושב שהכשל, או הטעות העיקרית היתה באי הבנה של מה מהנדסים אקדמאים עולים לארץ, למה הם באים.

ברוך גוטמן: היה ברור שהעלייה הזו, להבדיל מהעלייה של שנות השבעים, זו לא עלייה ציונית.

מרינה סולודקין: למי ברור שלא ציונית, לי לא ברור.

מרינה סולודקין: אני מאוד מתנגדת.

מיכאל נודלמן: אני מסכים.

מיכאל נודלמן: יש הרבה בעיות, והירידה קטנה יחסית לבעיות שיש בעלייה.

ראובן ריבלין: בכל העליות היו בעיות.

ברוך גוטמן: כאשר עשו, אני מתאר ומקווה שעשו איזו שהיא אנליזה לפני שגלי העלייה התחילו לשטוף את אדמת הקודש אז כנראה שמישהו החליט שהדבר העיקרי, אולי הבלעדי, זה לתת קורת גג.

ברוך גוטמן: אז, בשנות התשעים אמרו קודם כל ניתן קורת גג לכולם, הכל יסתדר.

ברוך גוטמן: אם מישהו היה, איזה קבוצת פסיכולוגים שמכירה את המנטליות של העולים מרוסיה היתה בוחנת את זה היא היתה מבינה שהעולים של אז, של שנות התשעים, היו מוכנים אולי לגור בקורת גג מינימלית, אבל עם עבודה במקצוע.

ברוך גוטמן: כי מהנדס או אקדמאי אחר שבא מרוסיה ולא מתאר את החיים שלו, לא כאן ולא במקום אחר, אבל במיוחד לא כאן, במדינה שלו, במולדת ההיסטורית שלו, בלי עבודה במקצוע.

ברוך גוטמן: המדינה לא דאגה לזה.

ברוך גוטמן: ואני, מכיוון שאני ליוויתי אותם אני השתתפתי בכל מיני סמינרים, המכון שעבדתי בו קלט, שוב, במשך שנים עברו דרכו לפחות איזה שישים עולים, לא נעשה כלום.

ברוך גוטמן: אז נעשו, נכון, משרד הקליטה דאג לאיזה שהוא פלח של אנשים.

ברוך גוטמן: הרי אם אנחנו רוצים לדעת מה לעשות הלאה אנחנו צריכים קודם כל ללמוד על הטעויות שעשינו.

ברוך גוטמן: אם היו לכל אחד נותנים מסגרת לפחות במשך שלוש שנים להתבשל במסגרת מקצועית כאשר הם לא צריכים לדאוג לפרנסתם, כמו שברוסיה, בנאדם שהיה מסיים את האוניברסיטה או את המכון הפוליטכני או כל מסגרת אחרת הוא לא היה צריך לחפש עבודה.

ברוך גוטמן: המדינה היתה שולחת אותו.

ברוך גוטמן: לפעמים היתה שולחת אותו למקום נידח, הוא לא היה כל כך מבסוט מזה, אבל הוא אף פעם לא היה צריך לרוץ לחפש מקום עבודה.

ברוך גוטמן: כאן הוא פתאום נכנס למסגרת אחרת.

ברוך גוטמן: זרקו אותו באיזה שהוא מקום, נתנו לו סל קליטה, שנתן לו את האפשרות להיות באיזו שהיא דירה זמנית, וזהו.

ברוך גוטמן: במסגרת של ההכנה המקצועית אז נכון שיש קורסים להסבה מקצועית.

ברוך גוטמן: שוב, קורסים להסבה מקצועית לחלק מהאנשים זו היתה השפלה מקצועית.

ברוך גוטמן: לקחו פיזיקאים, אני על בשרי השתתפתי במסגרת הזו כי הייתי קולט, לקחו אנשים שבו ממכוני מחקר, מתפקידים מכובדים, ופתאום עשו איזה שהוא מסלול לעשות הסבה למשל למהנדסי טכסטיל.

ברוך גוטמן: אני רוצה לומר נתון אחד, אולי אתה לא שמעת, לפי נתונים של ביטוח לאומי בין העולים בקבוצת גילאים עשרים-שלושים האבטלה היא עשרים וחמישה אחוז.

ברוך גוטמן: אני חושב שהנתון הזה, יותר מכל נתון אחר מסביר למה העולים שבאו לכאן עוזבים.

ראובן ריבלין: אני מודה לכם שאתם קיבלתם אותי לוועדה הזאת, כי אני רואה פה דברים מרתקים שאני בשנים האחרונות, בעשרים השנים האחרונות לא הספקתי להיות עד להם, אלא רק מסיפורים שהיו מספרים לנו.

ראובן ריבלין: אני רק רוצה להקדים ולומר לפני שאני מתייחס לדברים של חבר הכנסת אליטוב שתמיד היו שלושה סוגים של עולים לארץ.

ראובן ריבלין: סוג אחד שבא, זה רוב העולים שהגיעו לארץ, אני לא מדבר על עולי ברית המועצות, בכל התקופות של הקמתה של מדינת היהודים, אלה אנשים שבאו הנה למצוא מקלט.

ראובן ריבלין: תשעים אחוז מהעולים שהגיעו לארץ בכל הדורות באו הנה בגלל איזה שהם אירועים שהתרגשו עליהם שלא היו יכולים לדאוג לקיום הפיזי שלהם אם לא היו עולים לארץ.

ראובן ריבלין: אני מדבר על מדינות ערב, אני אומר לך שאחרי שמדינת ישראל קמה והיו לה מלחמות עם מדינות ערב היהודים היו והרגישו בסכנה, אם כי במדינות ערב היו גם אנשים ברמה הגבוהה ביותר, שתיכף אני אדבר עליהם, אבל רובם של האנשים עלו מתוך איום.

ראובן ריבלין: איום חד משמעי.

ראובן ריבלין: להיפך, דווקא אותם אנשים שהם היו בעלי אמצעים ובעלי יכולת וגם השפה בפיהם, נשארו במקומות שם, אני אקח אותך לסיור עד היום בקהילות של צפון אפריקה.

ראובן ריבלין: היו כאלה שעלו לארץ והם היו מוכנים, הם ראו את זה כאפשרות, משום שתנאי ההגירה היו תנאים מאוד מתקבלים על הדעת לעומת המקום שבו הם היו ולא היתה סכנת קיום, והם באו ואמרו אנחנו נשתלב פה במידה ונשתלב פה.

ראובן ריבלין: אם לא נשתלב פה לא נהיה כאן.

ראובן ריבלין: והיו ציונים שעלו לארץ, בכל הדורות, משום שהם היו מוכנים לוותר על כל דבר בעולם ובלבד שהם יבואו לארץ ישראל.

זאב אלקין: ואגב מהם אחוז הירידה תמיד היה הכי גבוה.

ראובן ריבלין: יכול להיות בגלל אכזבה שהם באו לארץ המובטחת ולארץ הבחירה ולארץ שממנה צריכה לצאת לעולם כולו, ופתאום הם ראו שאנחנו עם ככל העמים.

ראובן ריבלין: לכל אחד יש אכזבות, אבל בסך הכל אני אומר לך שהאנשים שהגיעו לארץ משום שהם ראו בעצם העלייה ייעוד הם היו יותר מינוריים בדרישות שלהם והיו מוכנים להסתפק בכל דבר.

ראובן ריבלין: אני מוכרח להזכיר לאנשים כי העלייה מברית המועצות בסך הכל הייתה עלייה לעומת עליות אחרות שהיינו שחשבו חלילה, בן גוריון בזמנו, על עלייה סלקטיבית, שזה היה דבר שאם היינו אז שומעים לו אז אולי היום היינו יותר שוויצריה אבל אני לא יודע אם היינו קיימים, אבל זאת הייתה באותה עת, הנה, יוסי גם היה שותף ולפחות הוא קצת יותר צעיר, אבל היו האנשים אשר עלו לארץ ברצון ולא היו יכולים להביא כל כך תועלת לארץ.

ראובן ריבלין: עד כדי כך שהאבות המייסדים חשבו על עלייה סלקטיבית.

ראובן ריבלין: למה אני מרמז, בעלייה מגרמניה למשל בשנות השלושים, תחילת שנות השלושים, עם עליית היטלר לשלטון, היתה עלייה, העלייה החמישית היא נקראה, של אנשים שהבינו את הסכנה הנוראית, גם ז'בוטינסקי, גם ארלוזרוב, גם בן גוריון באו וקראו לכולם תעלו לארץ לפני שהאסון יפגע בכם, והיו אנשים שעלו, היו פרופסורים שמכרו נקניקיות ברחובות תל אביב, והם הבינו את העניין, הם באו קודם כל כדי להציל את נפשם, קודם כל כדי לבוא ולהתחיל פרק חדש בתולדות העם הזה.

ראובן ריבלין: אבל אלה דברים שאתה יכול, באותו רגע שהוא מתאכזב הוא בהחלט יכול, משום שאני מסכים עם כולם שאדם שנמצא בלי עבודה כל המאוויים הלאומיים הם מתבטלים ואדם שנמצא בלי חינוך כל המאוויים הלאומיים מתבטלים.

ראובן ריבלין: עכשיו אני רוצה רק לשאול מכל הדברים של סטטיסטיקה.

ראובן ריבלין: יש כאן נציג של משרד החינוך?

ראובן ריבלין: אין לנו נציג של משרד החינוך, טוב, משרד הקליטה, יש, אני שומע פה אנשים שבאו לארץ ורוצים להיקלט בארץ בכל נפשם ובכל מאודם.

ראובן ריבלין: אני אם היום אקלט באוקראינה ייקח לי הרבה זמן ללמוד או רוסית או אוקראינית.

ראובן ריבלין: ייקח לי זמן.

ראובן ריבלין: עכשיו אני אומר לכם את האמת, זה ייקח לי שלוש, ארבע, חמש שנים, הכל לפי התפיסה המהירה שלי.

ראובן ריבלין: כאשר אני ילד בן עשר או חמש עשרה אני איבדתי את כל, אני מחוץ לפוקוס לחלוטין, לא אוכל להתקדם לשום מקום.

ראובן ריבלין: עכשיו אנחנו מתגאים כולנו בנעלה.

ראובן ריבלין: מתגאים.

ראובן ריבלין: פשוט באים ואומרים הנה, ראו נא, מיטב הבנים, ואמרתי הסטטיסטיקה הנוראה שבאה לידי ביטוי כאשר מתפרסמים השמות, כל שם הוא עולם ומלואו, אבל סך הכל כשאנחנו רואים את הסטטיסטיקה של חיילינו וחברינו שמוסרים את נפשם אנחנו רואים שהעלייה היא מרכיב מאוד מרכזי ביחידות המעולות היום של צה"ל.

ראובן ריבלין: וביחידות הלוחמות בודאי.

ראובן ריבלין: אלה אנשים שקשרו את גורלם בגורלנו.

ראובן ריבלין: יותר מכך, משפחותיהם רוצות ונשארות בארץ.

ראובן ריבלין: זאת אומרת הקשר שלהם והקליטה שלהם היא שלמה.

ראובן ריבלין: היא קשה אבל היא שלמה.

ראובן ריבלין: הם כבר רואים את ביתם כאן, הם לא רואים את ביתם בשום מקום אחר.

ראובן ריבלין: והנה ילד, שלא יכול, אומר אני הולך לסבתא או לסבא או בעצמי, עוזב את משפחתו או אפילו אחר כך גורר את משפחתו חזרה.

ראובן ריבלין: מה, האם אנחנו לא יכולים, כל ההיגיון של מדינת ישראל והמאמצים שאנחנו משקיעים והכספים העצומים שאנחנו משקיעים כדי לקיים ולבסס את מדינת ישראל לא יכולה להבין שבדיוק כמו נעלה צריך לעשות עם כל הילדים שמגיעים הנה, יכול להיות שצריך בקליטה לבוא ולהביא אותם, זה אינטגרציה לא טובה אבל להביא את אותם אלה שצריכים בית ספר מיוחד לאותה סביבה שבה אפשר ללכת לבית ספר.

ראובן ריבלין: לא בית ספר מיוחד במובן של לימוד, כי אני שמעתי שיש ילדים מצויינים ומעולים שיכולים להיות בכל בית ספר שבו השפה שלהם שגורה, יכולים להיות תלמידים מעולים, שולחים אותם לבתי ספר לחינוך מיוחד.

ראובן ריבלין: זה אבסורד.

ראובן ריבלין: זה פשע.

ראובן ריבלין: זה פשוט, אני אומר לכם, במקרה אני מכיר את המנגנון, לא את המנגנון, את התהליך של החינוך המיוחד לאנשים שיש להם איזה שהם פגמים מוטוריים.

ראובן ריבלין: אני גם כן שומע פה הרבה דברים פעם ראשונה.

ראובן ריבלין: ילדים, אנחנו שמענו את זה ביום שני, אני פשוט יצאתי מדעתי.

ראובן ריבלין: עכשיו אני שואל אתכם, כל האנשים הטובים, באו אנשים שהזעקנו אותם ממקומות עבודתם, תגידו לי איך יכול להיות דבר כזה במדינת ישראל.

ראובן ריבלין: עזבו עכשיו את ההתעלמות שלנו, את האפטיה שלנו.

ראובן ריבלין: זה פשוט טימטום.

ראובן ריבלין: אני לא יודע, אם יש משרד קליטה והוא לא זועק את הזעקה הזאת אז אני לא יודע בשביל מה צריך משרד קליטה.

ראובן ריבלין: כי לא יכול להיות מצב שבמשרד החינוך יבואו ויאמרו שאנחנו יכולים, בגלל איזה שהוא קושי כזה או אחר לא לאפשר לילדים, כאשר אנחנו עושים את פרוייקט נעלה, ומתגאים בו, מתפארים בו.

ראובן ריבלין: לכן אני חושב שחבר הכנסת אליטוב, בזעקה שלו, אני לא יודע לגבי, אני בטוח שאין פה אפידמיה, אבל כל ילד זה עולם ומלואו.

ראובן ריבלין: וכל ילד שבא הנה משום שההורים שלו ראו קונדיקטורה, זאת ארץ הגירה נוחה, מקבלים כסף, מקבלים זה, אני לא מתייחס כי זה לא, אבל אני מדבר על אנשים שממש רוצים, שהם אנשים שמבינים שמדינת ישראל זה הבית היחידי שלהם, שאין להם קיום אחר.

ראובן ריבלין: אני לא מבין בכלל איך דבר כזה יכול לקרות.

ראובן ריבלין: אני הייתי מציע שיקיימו בממשלה דיון מיוחד לעניין זה, שיבוא השר הנה, כי הדברים האלה זה לא בהשקעה כל כך גדולה, כי עובדה שנעלה קיים.

ראובן ריבלין: ואני מציע באמת שדבר זה לא ירד מסדר היום שלנו.

ראובן ריבלין: ואני יודע, תשמע, יש לי הרבה ויכוחים איתו, כי הוא היה פעם יותר קיצוני ממני באהבתו לארץ ישראל.

ראובן ריבלין: היום אני בטוח שהוא גם אוהב את ארץ ישראל כמוני, אבל היום אני אומר מצויין, הוא נמצא במפלגה, הוא, מרינה, אתה נמצאים, חברים, הדבר הזה הוא בלתי אפשרי.

ראובן ריבלין: אני אסביר לך משהו, כשאתם עוד לא הגעתם היה פה אחד השחקנים הכי טובים שהיה לעם היהודי, קראו לו שייקה אופיר.

ראובן ריבלין: והוא היה לו פיליטון, שהוא היה מרים טלפון והיה צורח משטרה, משטרה.

ראובן ריבלין: היו אומרים לו מה קרה, מה קרה, היה אומר משטרה, יש פה שוד.

ראובן ריבלין: היה צועק.

ראובן ריבלין: היה אומר מה אתה מתרגש, בשביל זה אנחנו המשטרה כאן.

ראובן ריבלין: הוא אומר אני מתרגש שאתם כאן במקום להיות שם בשוד.

מיכאל נודלמן: בנושא הזה הם מתקדמים.

מיכאל נודלמן: אני לא אומר שהכל בסדר.

מיכאל נודלמן: אני מסכים עם כל הדברים.

מיכאל נודלמן: אני מסכים עם זה שמה שהם מדברים עכשיו בחיים לא צריך היה להיות.

מיכאל נודלמן: ואנחנו צריכים לתקן את זה.

מיכאל ג'נקר: אני ממרכז השלטון המקומי.

מיכאל ג'נקר: אני כשראיתי את נושא הוועדה אני ציפיתי שהדיון יתמקד בעניין קצת אחר, בתופעה שעדיין כנראה הסטטיסטיקה לא משקפת אותה, אני מדבר בשינוי של החודשים האחרונים בעקבות המלחמה, שינוי ההגירה בקרב קהילת העולים ושינוי לצערי הרב לרעה.

מיכאל ג'נקר: זו תופעה מאוד מדאיגה, מאוד כואבת.

מיכאל ג'נקר: עדיין אין לנו מספרים ויכול להיות שאנחנו נראה את התוצאות בשנה הבאה, אפילו בשנתיים הבאות.

מיכאל ג'נקר: גם בצפון, יכול להיות שבצפון קצת יותר, אם לקחת בחשבון את השוק שהאנשים עברו.

מיכאל ג'נקר: לצערי הרב מדובר יותר במה שאני קורא צמרת של העלייה, זה אנשי היי-טק, מורים רופאים, אלה שבעצם שוקלים ברצינות לעזוב את הארץ.

מיכאל ג'נקר: וזה בחלק מהמקרים זה ברמה של הדיבורים, אולי זה קיטור זמני, הוצאת כעס, אבל בחלק זה תכניות שכן כבר יוצאות לפועל, בפניות לשגרירויות, בפניות לחידוש הדרכונים, שאני רואה בזה גם המשך של המדיניות שאנחנו מדברים על זה, גם זה ירידה שאנחנו רואים אותה כל שנה, שבעצם הסיבות זה חוסר היכולת להשתלב גם בחברה הישראלית, גם במערכת החינוך, גם בעיות שפה, גם בעיות סוציו-אקונומיות, בעיות תעסוקה.

מיכאל ג'נקר: אבל חלק מהבעיות הן מאוד מאוד טריות, זה תוצאה של השוק של המלחמה.

מיכאל ג'נקר: גם העדר תחושת הבטחון, גם אני חושב האכזבה מהתפקוד של המדינה בכל מיני היבטים, גם צבאיים, גם עורף, גם הכל.

מיכאל ג'נקר: והמדינה, היו כמה כתבות בתקשורת והמדינה לא מצליחה לתת לזה דעת, לשים לזה תשומת לב.

מיכאל ג'נקר: יכול להיות שאם אין לנו מספרים צריך לעשות איזה מחקר, סקר, צריך לעקוב אחרי התופעות האלה, על מנת למנוע מה שאפשר למנוע.

מיכאל ג'נקר: צריך להשתדל לעשות משהו.

מיכאל ג'נקר: אני הייתי מציע להזמין סקר, קודם כל, פשוט לראות מה ההיקף.

מיכאל ג'נקר: ואני מדבר ברמה של התחושה האישית שלי, כי אני גם חלק מקהילת העולים, אני עליתי לפני שמונה שנים ואני חלק בלתי נפרד.

מיכאל ג'נקר: אני גם איש שטח, ואני גם מחובר לגורמי קליטה במאה ועשר רשויות מקומיות.

מיכאל ג'נקר: העברית אני עזבתי את האולפן באכזבה שהיתה לי ממערכת לימוד העברית במדינת ישראל.

מיכאל ג'נקר: ומה שאני מציע קודם כל לעשות מעקב אחרי התופעה.

מיכאל ג'נקר: לבדוק מה אחוז אוכלוסיית העולים ומה הקטגוריה שהם שוקלים ברצינות לעזוב את הארץ.

מיכאל ג'נקר: וגם משרד הקליטה צריך להיות מעורב.

מיכאל ג'נקר: אחרי הכתבות שהיו במעריב, ואני מצאתי לנכון להתראיין ולדבר על התופעה הזאת, פשוט קיבלתי טלפון אחד ממשרד הקליטה שכאילו אני ממציא פה משהו, כאילו אני מנסה להגזים ואני ממש רחוק מזה.

מיכאל ג'נקר: ואני מציע דווקא להתמקד בשוק הטראומטי של המלחמה, אף דובר לא דיבר על זה, אנחנו מדברים על התופעה הכללית, למרות שהכי מסוכן והכי מדאיג זה מה שקורה עכשיו.

ראובן ריבלין: אני מציע שתרגיע את העולים שהטראומה של המלחמה היא גם נחלת אלה שנולדים פה.

מיכאל ג'נקר: אני עושה כל מאמץ כדי להרגיע אבל לצערי אני לא תמיד מצליח.

אלכס סלסקי: אני דובר הסוכנות היהודית לתקשורת ברוסית.

אלכס סלסקי: אני לצערי לא כאן כאיש מקצוע אבל אני עד לפני חודשיים הייתי שליח לעבודה עם סטודנטים בניו-יורק, בעיקר עם דוברי רוסית, וגם בוגר נעלה וכו'.

אלכס סלסקי: אני רוצה להגיד שני דברים.

אלכס סלסקי: קודם כל אנחנו פה התמקדנו בנתונים של הירידה חזרה לארצות מוצא.

אלכס סלסקי: אבל הירידה הגדולה היא לארצות המערב, בעיקר לערים כמו ניו-יורק ושיקגו וקנדה.

אלכס סלסקי: אני לצערי אין לי נתונים סטטיסטיים אבל מהתחושות והניסיון שלי אני יכול להגיד שבהחלט קודם כל משפחה, וזיסלס דיבר על זה, כלכלה, וגם, לא מדברים על זה אבל לצערי זה מאוד נכון, בטחון.

אלכס סלסקי: היום יש הרבה מאוד אנשים שיורדים לארצות הברית, ואני רואה, אין לי נתונים אבל אני רואה קורלציה בין גיל הילדים, לפני גיוס לצבא, לבין החלטת ההורים שלהם לרדת.

אלכס סלסקי: יש היום קהילות שיכולות לקלוט, שמונים ושניים אחוזים של יהודים דוברי רוסית בארצות הברית יש להם קרובים וחברים קרובים בארץ, אז ברגע שיש איזה שהוא אירוע בטחוני כזה או אחר מייד הבת דודה בניו-יורק מרימה טלפון ואומרת למה אתם לא באים לפה.

אלכס סלסקי: וזה גם גורם.

אלכס סלסקי: אפשר לדבר הרבה מאוד על סיבות.

אלכס סלסקי: אני אגיד משהו שאני אנסה לסכם את זה בשני משפטים, איזה שהן הצעות מאוד מאוד כלליות שלי, כי באמת אין לי כאן לא נתונים ולא מחקר.

אלכס סלסקי: אבל קודם כל, שוב סיבות אמרתי זה בטחון וזה כן כלכלה, זה כן תעסוקה, וזה לדעתי הכל בסופו של דבר בעל איזה שהוא מכנה משותף של קשיי קליטה.

אלכס סלסקי: ואני גם בתור מי שעבד פעם במינהל הסטודנטים של משרד הקליטה והסוכנות יכול להגיד שאנחנו היום, כל מערכות הקליטה מתעסקות בנקלט, ולא בקולט גם.

אלכס סלסקי: כי קליטה זה השתלבות, זה לא רק קליטה.

אלכס סלסקי: ולדעתי יש היום איזו שהיא התעסקות בנקלט ולא התעסקות בקולט.

אלכס סלסקי: כי הקולט הוא לא קולט.

אלכס סלסקי: כלומר החברה היא עדיין לא קולטת כמו שצריך לדעתי.

אלכס סלסקי: ואם חבר הכנסת ריבלין דיבר על נעלה אני חושב שאחד מגורמי ההצלחה של נעלה זה ההשתלבות החברתית.

אלכס סלסקי: כלומר עצם זה שאני מגיל שש עשרה יכולתי לשבת עם החבר'ה הישראלים שלי ולהרגיש את המנטליות ולהיות מקובל זה לדעתי באיזה שהוא שלב גבר על קשיי קליטה מקצועיים וכו' כי זה פשוט קידם אותי הלאה.

אלכס סלסקי: ואותו דבר לדעתי גם בגיל של ההורים שלי, למרות שזה כמובן יש פה סיבות אובייקטיביות של קליטה של מהגרים בגיל הזה.

אלכס סלסקי: וגם לדעתי, וזה מהמבט של שליח שם, בניו-יורק, יש משהו שהוא אובייקטיבי, לדעתי, אני לא יודע אם אפשר לתקן אותו, יש איזו שהיא מחלה של המזוכיזם, אני לא יודע למי לשייך אותה, למדינת ישראל, לעם ישראל, אבל אנחנו יוצרים איזו שהיא הילה של כשלונות גם במקום שיש בו הצלחות, זה ככה ציני אבל זה נורא נכון וזה איזה שהוא מכנה משותף שמשליך על רוח, היום אם אני שואל שם, לא משנה, עולה פוטנציאלי או יורד שירד כולם ספוגים באיזה שהוא כתם שמדינת ישראל, גם בבטחון, גם בכלכלה, גם בעוד תחומים, שאיננו.

אלכס סלסקי: כלומר אנשים לא יודעים שלהיות פה זה יותר בטוח מלהיות בניו-יורק למשל.

אלכס סלסקי: והרבה פעמים זה נובע לדעתי מזה שאנחנו עושים את זה לעצמנו.

אלכס סלסקי: זה גם קשור למלחמה ולסכסוך, לדעתי אנחנו משכנעים את עצמנו שהפסדנו, אבל זה לא כל כך קשור לפה.

אלכס סלסקי: אבל הם שם, הם לא יודעים מספיק, ולדעתי, אני מברך מאוד את היוזמה עכשיו של משרד הקליטה לצאת וליידע.

אלכס סלסקי: אבל הכל לדעתי בא בסוף לקשיי קליטה והשתלבות, חברתית אולי אפילו בארץ וכמובן תעסוקה.

אלי זרחין: אפשר שאלה אדוני היושב ראש לנציג הסוכנות, אתה היית שליח של גרבר, אתה יודע כמה עבודה יש בסוכנות ויכולת של המחלקה לחינוך של הסוכנות בעבודה עם הצעירים ועם הילדים לפני שהם עולים ארצה.

אלי זרחין: שום דבר לא נעשה בארץ.

אלי זרחין: בגלל סיבות פוליטיות של הסוכנות.

אלי זרחין: שרק מחלקת עלייה וקליטה רשאית לעבוד בארץ, מחלקת חינוך לא רשאית לעבוד.

אלי זרחין: אני יכול להגיד שאני בעמותה שלי יכול לגייס כסף אפילו מהמדינה אם תבוא הסוכנות ותגיד בואו נעשה את זה ביחד.

אלי זרחין: כי יש לכם כוח אדם אדיר שאנחנו יכולים להכניס אותו.

ראובן ריבלין: זה לא תפקיד המדינה?

זאב אלקין: לא, הסוכנות מעורבת בארץ, צודק אלי, אם היום ירידה זה משהו כמו עשרים אחוז מהעלייה, לדוגמא, אז שווה לשקול האם לא כדאי לקרוא לסוכנות להשקיע חלק מהמאמצים שלה במניעת ירידה באותן חזיתות,

ראובן ריבלין: האם צריכים את הסוכנות בגלל דבר מתודי שרק הם יודעים ומבינים איך לעשות את זה או האם צריך את זה מסיבה תקציבית?

אלי זרחין: משתי הסיבות.

ראובן ריבלין: כשנותנים לסוכנות את הכסף הם לא מחליטים להוציא בדיוק כל דבר למה שאתה חושב שמוציאים.

ראובן ריבלין: תראה, אפשר לעשות גם את זה, אין בעיה.

ראובן ריבלין: אני אומר רק, אני לא קורא לסוכנות בגלל שקצרה ידנו.

ראובן ריבלין: תשמע מה הוא אומר, הוא אומר דבר שאני יודע שיש אנשים שהם מרימים גבה, הוא אומר אנחנו צריכים להביא את הסוכנות כי המדינה לא יכולה.

ראובן ריבלין: כי המדינה לא מסוגלת.

ראובן ריבלין: עכשיו אני לא יודע למה, הרי כל האנשים שעובדים בסוכנות ולא נמצאים פה אפשר להביא אותם למדינה.

זאב אלקין: לא, אבל הסוכנות היום זה משאב של העם היהודי שנכנס לעזור למדינת ישראל באותן נקודות שהמדינה מבקשת, שהמדינה לא עוסקת בעצמה.

ראובן ריבלין: בודאי, היא עוסקת בזה בגולה, וזה תפקידה.

ראובן ריבלין: תפקידה של הסוכנות לעסוק בגולה.

זאב אלקין: לא רק.

מיכאל נודלמן: חבר'ה, זה לא הנושא.

מיכאל נודלמן: זה צריך להיות דיון במקום אחר.

אלכס סלסקי: מילה אחת להוסיף.

אלכס סלסקי: קודם כל זה באמת נכון, הסוכנות עוסקת בתפוצות ואם תהיה פנייה לדעתי היא תישקל.

אלכס סלסקי: רק דבר אחד, אני גם שואל האם אפשר לבנות איזה שהן תכניות לבדיקה ומניעה של עידוד ירידה.

אלכס סלסקי: יש היום הרבה בארץ עידוד ירידה.

אלכס סלסקי: אני לא יודע אם חוקתית או ערכית ניתן להתמודד, למשל אפשר להתמודד עם אותם גורמים נגיד שמגרילים גרין-קארד או מוציאים ויזות עבודה.

מיכאל נודלמן: חברים, אתם צריכים להתרגל למצב של עולם חופשי.

מיכאל נודלמן: צריך להבין איפה אנחנו גרים, אנחנו גרים בעולם עם הרבה ניגודים, ואנחנו רוצים שהיה ככה, אבל זה אי אפשר לעשות.

מרינה סולודקין: קודם כל אני עוד פעם מתנצלת על האיחור, כי הייתי בבית המשפט העליון ויש בשורה לציבור שלנו.

מרינה סולודקין: כי אני חושבת שאי שיוויון בבתי המשפט זה אחת הסיבות המוכחות לירידה.

מרינה סולודקין: כי היום דיברנו על נושא של הרגשות והלם אחרי מלחמת לבנון השנייה, על קליטה לא מוצלחת של מהנדסים, ואני צריכה לומר שלמשרד הקליטה היו תכניות, אבל מאוד חבל שלא דיברו כאן שבהתחלת שנות התשעים ממשלת רבין היו תכניות מאוד טובות, תכנית אקשטיין של קליטת המהנדסים, ולצערי הרב מהרבה סיבות, וסיבה עיקרית שבתוך ממשלת העבודה לא היו אנשים שדאגו ולא ראו שזה הכיוון הכי טוב לקליטת העלייה מברית המועצות לשעבר, לא קיבלו את התכנית הזו, ובכל המאמצים שעשינו אחר כך ובכל התכניות החלופיות לא הגענו למצב שאנחנו יכולים לקלוט בצורה מוצלחת יותר את המהנדסים העולים, ואני אומרת לכם, במשרד הקליטה היום תכנית של בתי מהנדס, שבזמן הקיצוצים כל הזמן סוגרים, כשיש קצת כסף אז פותחים, ואני רוצה לומר מיכאל, אנחנו צריכים ישיבה נפרדת בנושא סגירת תכנית הבשן, כי זה בין התכניות האחרונות של קליטת המהנדסים ויזמים בתחום של הנדסה והענף הזה.

מרינה סולודקין: אז סגירת תכנית הבשן אני חושבת שזה פשע.

מרינה סולודקין: ועכשיו אחרי מה שקראתי במכתבים של שר המדע אופיר פינס אני רואה שזה גם בירוקרטיה וגם עניינים משפטיים אבל התכנית לא עוברת.

מרינה סולודקין: ואני רוצה לומר לכם, אני גם לא מבינה כמה דברים.

מרינה סולודקין: ירידה לברית המועצות אתם אמרתם בצדק, שבעה אחוזים יש ירידה.

מרינה סולודקין: זה לא כל כך הרבה.

מרינה סולודקין: מהעליות מהמערב הירידה שישה עשר אחוזים.

מרינה סולודקין: אז נשאלת השאלה לאן אנחנו משקיעים את הכסף.

מרינה סולודקין: אנחנו משקיעים את הכסף לעלייה ממדינות המערב.

מרינה סולודקין: אז אתם מבינים, במקום אנחנו צריכים בטח שגם וגם, משם ומכאן.

מרינה סולודקין: אבל תהליכי קליטה זה גם מחשבה, זה גם ידע, זה גם תכניות חדשות וישנות, זה גם המשך מה שיש במשרד הקליטה, וחבל מאוד שבמשרד הקליטה לוקחים כסף, בכל הקיצוץ שיש, וזה לא בצדק, וגם אני חושבת כל זה, חבר'ה, יש לנו אנשים, יש לנו בני מנשה, שאנחנו לא שמענו, לא במאה התשע עשרה, לא במאה העשרים, שיש יהודים במקום, אבל עכשיו יש לנו בני מנשה.

מרינה סולודקין: מה שאני אומרת שלשבת, לחשוב, להשקיע, להמשיך, ולחשוב על העתיד של המדינה.

מרינה סולודקין: תודה.

מיכאל נודלמן: תודה.

מיכאל נודלמן: אני רוצה להגיד כמה מלים כי אנחנו צריכים לסיים.

מיכאל נודלמן: דבר ראשון כמו שאמר חבר הכנסת רובי ריבלין אין אפידמיה לירידה.

מיכאל נודלמן: יחסי לאוכלוסיה זה ירידה קטנה, לא גדולה, אבל באמת יש בעיות, ובבעיות האלה אנחנו צריכים לטפל.

מיכאל נודלמן: אני לא חשבתי על זה, ובגלל זה אני רוצה לבקש ממשרד הקליטה לעשות סקר בנושא ירידה עתידית אחרי מלחמת לבנון.

מיכאל נודלמן: כי אצלי יש שכן, אני מקריית שמונה, נפלה קטיושה ליד הדירה שלו, הוא התקשר איתי, שם היו בעיות עם קשר, עם מס רכוש, עם כל הדברים, בסופו של דבר הוא קיבל.

מיכאל נודלמן: לאחר שבועיים הוא התקשר איתי ושאל אותי שאלה שאני אמרתי לו אתה לא בכתובת, איך לצאת מהארץ הוא שאל.

מיכאל נודלמן: עכשיו אחרי חודש הגעתי לבית שלי גם פגע מה שעשו שם תיקונים, אני נכנסתי אליו, הוא עושה שיפוץ דירה יותר טובה ממה שהיה קודם.

מיכאל נודלמן: זאת אומרת שהוא עזב את הרעיון לצאת מהארץ.

מיכאל נודלמן: אני מבקש סקר.

מיכאל נודלמן: מה שמרינה סולודקין אמרה, אני חושב שאתם צריכים לבדוק כל התכניות שהיו קודם, שאתם ביטלתם.

מיכאל נודלמן: כי למרות שזה ירידה קטנה, אנחנו אומרים לא גדולה, כל בנאדם שגר בישראל ועוזב את ישראל זה אכזבה וכל מיני דברים.

מיכאל נודלמן: דבר שלישי מה שאני רציתי להגיד, אני שומע כל מיני דברים על ירידה, על בעיות, שמעתי עכשיו על ציונות.

מיכאל נודלמן: אני חושב שמי שבא לפה הוא ציוני, וזה גם לא כל כך חשוב, הוא רוצה לחיות פה, כי ירידה קטנה, התנאים של הקליטה, תאמינו לי, אני עברתי קליטה, הם קשים מאוד.

מיכאל נודלמן: קשה מאוד לבנאדם לעשות עלייה ולהיקלט פה.

מיכאל נודלמן: זה קשה מורלית, קשה פיזית, ובנתונים 4.8 אחוז זה אומר שעם כל הקשיים היו נשארים פה.

מיכאל נודלמן: ואני רוצה שזה היה ברור, ולא היה פאניקה, ולא היו סיפורים, כי מתי שיש פאניקה, יש סיפורים, יש מדינות שהם משתמשות בדברים כאלה, ואומרים ליהודים אתם רואים, אתם רואים מה קרה שם.

מיכאל נודלמן: שום דבר לא קרה, ואני לא חושב שאנחנו צריכים נתונים רגילים, מתי אנחנו עושים את זה זה נותן למי שרוצה להשתמש במה שהוא רוצה.

מיכאל נודלמן: יותר טוב להיות פתוחים ולהסביר למה זה ככה.

מיכאל נודלמן: ולא להגיד איזה ירידה, יש ירידה בכל המדינות, פה עשו תיקון, יש הגירה, פה יש ירידה.

מיכאל נודלמן: אבל ירידה קטנה, ואני לא חושב, אני רק חושב שיש כל מיני דברים בעלייה שהם אי אפשר לסבול פה, חבר הכנסת ריבלין אמר, ויש עוד דברים.

מיכאל נודלמן: אנחנו דנים על דברים כאלה.

מיכאל נודלמן: גם לחינוך עכשיו יש תוספת, למקומות עבודה יש תוספת גדולה בתקציב הבא, ברווחה יש תוספת גדולה, כי לא רק אנחנו צריכים לדאוג שצעירים עוזבים.

מיכאל נודלמן: אם קשישים בארץ, שמקבלים מביטוח לאומי קצבת זקנה והשלמת הכנסה חיים בעוני זה גם לא נותן לאזרחים הרגשה טובה.

מיכאל נודלמן: ועולים פוטנציאליים לא רוצים אפילו לשמוע כדי לעלות.

מיכאל נודלמן: יש הרבה בעיות ואנחנו צריכים להתעסק עם הבעיות האלה ולפתור בעיות.

מיכאל נודלמן: אני רואה שהממשלה הנוכחית, למרות הביקורת שמבקרים אותה, נותנת תגובה כספית על בעיות שיש.

מיכאל נודלמן: אני חבר מפלגת קדימה, אבל בדברים כאלה אני נייטרלי, אני רואה שהתקציבים גדלים במקומות בעייתיים, וזה נותן לי תקווה שגם הנושאים שאנחנו דיברנו שיש בעיות גם יתנו פתרון.

מיכאל נודלמן: אני רוצה להגיד תודה לכולם על ההשתתפות.

מיכאל נודלמן: אני חושב שבנושאים שפה עלו אנחנו צריכים לעשות ישיבות נפרדות ואתם תהיו אורחים נכבדים בישיבות האלה.

זאב אלקין: לי יש בקשה פרוצדורלית, היות וחבר הכנסת ריבלין הביע את נכונותו להצטרף לוועדת משנה זה מחייב אישור של מליאת הוועדה.

ראובן ריבלין: אני רק אומר בצורה הברורה ביותר שבמידה וזה לא יתנגש ביתר הוועדות.