ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 66, 2006-08-22 08:45

משה שרוני: אני פותח את הישיבה בנושא סכנת סגירת המרכז לטיפול בנפגעות תקיפה מינית במרכז הרפואי על-שם וולפסון.

משה שרוני: רשות הדיבור לחברת הכנסת נדיה חילו.

נאדיה חילו: הישיבה היום בעצם מתכנסת ונושא הדיון בעיני הוא בחשיבות מאוד מאוד גבוהה, למרות שמדובר היום והדיון יהיה על מרכז אחד של נפגעות תקיפה מינית בבית-חולים וולפסון, אבל לדעתי, הסוגיה הזאת היום משליכה ותשליך ואני גם אתייחס לזה בדבריי על גם תכנון וגם ביצוע וגם פריסה של מרכזים נוספים שיש דרישה מאוד מאוד גדולה לצורך הזה.

נאדיה חילו: ביקרתי בבית-החולים וולפסון, לפני תקופה ביקרתי ביחידה.

נאדיה חילו: נפגשתי עם כל הצוות שם, התרשמתי ושמעתי ואני רוצה כמה דברים להביא לצורך הדיון.

נאדיה חילו: בעברי המקצועי טיפלתי בעבירות תקיפה מינית מההיבט של משרד העבודה והרווחה, כקצינת מבחן וכעובדת סוציאלית, וחקרתי, אמנם זה היה קטינות יותר, אבל הסוגיה מבחינה מקצועית, טיפולית, מבחינת קרבנוּת ידועה לי.

נאדיה חילו: ויש לנו פה מרכז שבהשוואה לטיפול בתופעה הזאת בעבר, החליט לרכז בתוך מבנה אחד ארגוני, את כל המשאבים והצרכים שבעצם אותה אישה שנופלת קרבן להתקפה ופגיעה מינית, דרוש לה כדי גם להתאושש וגם להמשיך.

נאדיה חילו: יש לנו מרכז שבעצם מאגד גם צוות רפואי, גם צוות מקצועי.

נאדיה חילו: הוא גם שוקד – וזה לא פחות חשוב – על ראיות מיידיות, כי הרבה פעמים בתיקים כאלה, אם אין ראיות מיידיות, אז בעצם כל האלמנט של הענישה והרתעה, גם נופל.

נאדיה חילו: ומגיעה אותה מתלוננת, במקום להריץ אותה ממקום למקום, מתחנת משטרה לבתי-חולים לבדיקות, לזיהוי, לטיפול נפשי, לטיפול פסיכולוגי, היא גם פגועה בצורה מאוד מאוד קשה, כל הצוות באותו מקום.

נאדיה חילו: זה חשיבה מקצועית מאוד מתקדמת, היא חשיבה הוליסטית, חשיבה אינטגרטיבית שמלכדת את כל העשייה על כל המשאבים וכל הזרועות המקצועיים המטפלים, במקום אחד.

נאדיה חילו: אני התרשמתי בביקור הזה שהמרכז הזה בעצם הוא התשובה לאותם מקרים והוא בעצם נותן את המענה הכולל מצרכים נפשיים, מעשיים, ועד צרכים חקירתיים של ניהול הליך פלילי בעתיד.

נאדיה חילו: מה שלא התרשמתי ולכן גם ביקשתי את הדיון הזה, הנושא של סכנת סגירה שמרחפת על מרכז כזה ואני אומרת היום כשאני שומעת מצד אחד שבתכנון גם עוד מרכזים נוספים כי הדרישה עולה, עוד ארבעה מרכזים מתוכנן היום – בצפון, בירושלים, בדרום ומרכז נוסף בתל-אביב, כי המספר הולך ועולה, זה לא יכול להיות שאנחנו המרכז שאמור להיות גם מודל ולשמש איזה מוקד, מוקד העתקה למקומות אחרים ופיתוח, שעומד בפני סגירה בשביל 300 או 350,000 שקל.

נאדיה חילו: והנה, רק בכמה מילים, הקיצוץ.

נאדיה חילו: כשהמרכז נפתח בשנת 2002, הציג צרכים של 720,000 שקל, צורך לניהול ותפקוד תקציבי.

נאדיה חילו: בפועל הוא קיבל 500,000 שקל.

נאדיה חילו: ומאז אנחנו רואים כל שנה ושנה, למרות המספר היותר גדול של המופנות למרכז הזה, התקציב הולך ומצטמצם.

נאדיה חילו: ב- 2003, אנחנו רואים 429,000, ב- 2004 – 380, ב- 2005 – 303 והמספרים של הקרבנות פה ושל הנפגעות הוא בעליה, הוא פשוט בעליה.

נאדיה חילו: זה פרדוקס שאני לא יכולתי להבין.

נאדיה חילו: והנה, אנחנו עדים לזה שהשנה סיום השנה צפוי שהמרכז יטפל, יסיים את השנה עם 350 קרבנות.

נאדיה חילו: אני לא רוצה פה להתחיל על כל מקרה ומקרה, כי אני שמעתי כמה מקרים וראיתי תמונות שם שמאוד זעזעו אותי ואני לא רוצה פה להתחיל פרטני לסקר מקרה ומקרה, אבל אני חושבת, כל מקרה שם מה- 350, זה מקרה אכזרי, מקרה קשה, מקרה של קרבנוּת, באמת נשים מהדרגה ואלימות נשים מהדרגה הכי גבוהה, כך שהתקציב הזעום הזה שדרוש, 350,000 שקל, שהולך בעצם להציל, הייתי אומרת, נפשית ופיסית, ואני רוצה להדגיש – נפשית, כי לפעמים הפגיעה הרבה יותר נפשית מאשר פיסית, להציל עוד 350 או 400 קרבנות כאלה ולכן ראיתי לנכון להביא את הנושא לדיון, כדי להתייחס גם לצורך של מרכז וולפסון והמרכז שמוקם שם לנפגעות תקיפה מינית וגם לצאת במסר לקראת פתיחת מרכזים נוספים שאני יודעת שהם בתכנון ובהחלט צריך ללכת ולעודד ולתקציב ולהחיל את הטיפול במרכז הזה באופן רוחבי בכל הארץ.

משה שרוני: תודה רבה.

משה שרוני: אני מבקש ממרכז רפואי וולפסון את מנהל היחידה, זיגי, בבקשה.

זאב רוטמנש: אני חושב שאין לי מה להוסיף, הדברים הוצגו.

זאב רוטמנש: אני רוצה רק להדגיש שלושה תחומים שבהם יש לנו עכשיו צורך אקוטי, האחד הוא בחיזוק של השירות הסוציאלי, גב' סימה אורן שמנהלת את השירות יושבת פה לצדי, שבעיקר בכל הנוגע לעומס העבודה בלילות, זאת בעיה קשה מאוד כי העובדות הסוציאליות, נכון להיום, יכולות לראות נפגעת במשך שלוש או ארבע שעות במהלך הלילה ולמחרת היום, כמובן, ממשיכות לעבוד באופן רגיל.

זאב רוטמנש: שנית, הצורך במשרה חלקית, כך ביקשנו בעבר, ייתכן שהיום כבר צריך יותר, של פסיכולוגית להתערבות מיידית ב- Post traumatic stress syndrome, ואם יהיה מקום וזמן לזה, יש מקרים מאוד אילוסטרטיביים שמדגישים עד כמה הצורך הזה הוא דחוף.

משה שרוני: אתם הגשתם למשרד הבריאות את המבנה של היחידה?

זאב רוטמנש: אנחנו הגשנו את זה, כן.

משה שרוני: עם הגדרת תפקידים, עם כל הדברים מסביב לזה?

משה שרוני: מתי?

זאב רוטמנש: בהחלט.

זאב רוטמנש: עוד בהקמה וגם בוועדת הביקורת שהגיעה מטעם משרד הבריאות לפני כשנה וחצי.

משה שרוני: מאז לא היו שינויים בכלל?

זאב רוטמנש: מאז התקציב ירד.

משה שרוני: אני לא מדבר על התקציב, אני מדבר על השינוי תפקודי.

זאב רוטמנש: תפקודים, אנחנו בצורה כמעט אקספוטנציאלית עולים במספר הנפגעות שפונות אלינו.

משה שרוני: כן.

משה שרוני: בבקשה.

זאב רוטמנש: והצורך השלישי שצריך למצוא לו מענה מערכתי, שאני מניח שהוא מעבר למשרד הבריאות, זאת השאלה של מי מממן את הבדיקות שהן בגדר איסוף ראיות לסמי האונס.

זאב רוטמנש: זו תופעה שהיא חדשה, אני חושב שלכולנו.

זאב רוטמנש: אנחנו הצבענו עליה לראשונה ולפני כשנתיים, כאשר התברר לנו שיש יותר ויותר מקרים, אינני יודע מה שכיחות התופעה.

זאב רוטמנש: יחד עם זאת, הצורך לבדוק אותה עולה שוב ושוב, כאשר זה בעצם רק לאיסוף ראיות, זה לא נועד לצורך של טיפול בנפגעות מבחינה רפואית או נפשית.

זאב רוטמנש: הבעיה היא כרגע שהבדיקות האלה מבוצעות רק בבית-החולים תל-השומר, הבדיקה, המחירים שאנחנו קיבלנו משם, התמחור, היה בין 500 ל- 900 שקל לבדיקה ואני הייתי אומר שבהערכה זהירה אנחנו זקוקים לבין 30 ל- 50 בדיקות כאלה בשנה, על-פי קביעת הרופאים המשפטיים שעובדים יחד אתנו.

זאב רוטמנש: היום אין לזה תקציב ואז קורה מצב שהוא באמת בלתי סביר שמצד אחד, אנחנו לא יכולים לשלוח את הבדיקות לשם, מצד שני, יש פה איזה שהיא עדות, משהו בגדר ראיות שהוא חשוב למשטרה, שלא מתקבל וזה כמובן לרעת הנפגעות.

זאב רוטמנש: שלושת הנושאים האלה, לדעתי, צריכים למצוא פתרון ומענה מיידי.

זאב רוטמנש: אני רוצה רק לומר שלאורך השנים, קודם כל אני מאוד מעריך את היוזמה של חברת הכנסת חילו, לאורך השנים חברת הכנסת זהבה גלאון, שבלעדי התמיכה שלה אני חושב שהמרכז גם לא היה קם וגם לא היה מתקיים עד היום, דאגה לכך תמיד בפניות לשרי הבריאות למיניהם, לשרי האוצר, שהמשרד, שהפעילות הזאת תימשך אבל מאז אותו, מההתחלה ועד היום, מספר הפונות עלה פי שמונה, בעוד שהתקציב ירד ל- 30% ממה שהוא היה.

רן כהן: ד"ר רוטמנש מי העליתם את הסוגיה הזאת של הבדיקות במשרד הבריאות, גורמים אחרים?

זאב רוטמנש: אנחנו פנינו כמובן באמצעות דרגי הביניים, לד"ר ברלוביץ' במשרד הבריאות, אשר הנחה אותנו דרך סגן מנהל בית-החולים שלנו, שאין לשלוח את הבדיקות האלה כי משרד הבריאות לא יכול לתקצב אותן.

זאב רוטמנש: הוא אמר שהוא פונה למשרד לביטחון פנים, כדי להגיע אתם להסכם על התשלום לכך.

משה שרוני: גב' דבורה איציק ממשרד הבריאות.

דבורה איציק: הדיון הזה צריך באמת להתמקד בראייה רחבה, בראייה כוללת של הטיפול בארץ בנפגעות תקיפה מינית.

דבורה איציק: אני אשת מקצוע, אני אתייחס לחלק המקצועי וקרינה תתייחס לחלק התקציבי.

דבורה איציק: אני חושבת שהמודל בוולפסון, ואנחנו רואים את היקף האוכלוסייה שמגיעה אליו, באמת מצדיק את הצורך לפעול להקמת המרכזים בכל הארץ.

דבורה איציק: כיום אנחנו בעצם נמצאים במצב שאזור תל-אביב והמרכז מקבל שירות טוב ובעצם בפריפריה יש לנו בעיה.

דבורה איציק: אני חושבת שאת המצב הזה צריך לשנות.

דבורה איציק: אני רוצה להוסיף עוד נדבך, שצריך לדון בו, אם כבר דנים בנושא גם פה, שכיום על-פי החלטת הפרקליטות, יש מצב שבו הפרקליטות דורשת שהנפגעות יעברו בדיקות על-ידי רפואה משפטית.

דבורה איציק: במדינה אין מספיק רופאים משפטיים שיעשו את הבדיקות הרפואיות לצורך מיצוי הליך פלילי, אנחנו עושים הפרדה בין הנושא הטיפולי שמערכת הבריאות עושה אותו ומקיימת אותו בכל הארץ, בכל מקום, לעומת התהליך שבעצם הבדיקות הרפואיות, אין אפשרות לנייד רופאים משפטיים בארץ ולצערנו המצב הזה נמצא באמת באיזה שהוא כאוס לא ברור כי אין מספיק רופאים משפטיים, אין תקנים לרופאים משפטיים, אין כוננויות לרופאים משפטיים, כדי שיסתובבו בארץ.

משה שרוני: למה אי-אפשר לנייד?

דבורה איציק: אתה לא יכול להוציא לצפון רופא זה, כי זה בערך הוא יגיע אליה אחרי ארבע שעות והטיפול ייקח והוא יחזור ובזמן הזה יש לו עבודות אחרות, כי באמת יש צמצום.

דבורה איציק: אז בעצם, משרד הבריאות לא רק שפיתח את המודל הזה ולא רק שבעצם פיתח מודל של איכות, גם הוסדר הכל בנושא, בנוהל של משרד הבריאות שמפרט באמת את כל הנושאים, כולל כל התהליכים, התהליכים של הבדיקות הרפואיות, התהליכים, זיגי לא התייחס אליו, אבל בעצם כל נאנסת מקבלת את כל הטיפול המניעתי של כל המחלות האפשריות שהיא יכולה לקבל אחרי תקיפה מינית.

דבורה איציק: אני חושבת שלאור השיפור בשירות, אנחנו רואים גם גברים יותר במרכז, שזו תופעה שאנחנו רואים גם בבני-ציון שמגיעים יותר גברים, כי זה, כל התהליך הוא יותר נכון.

דבורה איציק: הנושא נתקע בנושא של תקציבים ואני רוצה לומר שמשרד הבריאות מנסה, אנחנו מנסים כבר שנתיים לנסות מכל מיני גורמים, יש את ועדת השרים לנושא אלימות שהצגנו לה את הנושא וביקשנו שיסייעו לנו בתקציבים ועד כה בעצם לא הצלחנו להשיג את התקציבים המתאימים.

משה שרוני: לפי הדרישה שלכם, כמה מרכזים צריכים להיות?

דבורה איציק: לפי הדרישה שלנו צריכים להיות חמישה מרכזים כולל וולפסון.

דבורה איציק: היתה התלבטות לגבי אילת כי כרגע מספר הנפגעות שפונות גם למרכזי הסיוע שם הוא באמת מזערי אבל אפשר להשאיר את זה בשלב הבא.

זהבה גלאון: יש עליה ברמה של הנפגעות באילת, זה נתון לא נכון.

זהבה גלאון: אני הייתי באילת לפני חודשיים.

משה שרוני: חברת הכנסת גלאון, אני אתן לך רשות דיבור.

דבורה איציק: קיבלנו נתונים אחרים ממרכזי הסיוע.

דבורה איציק: בכל מקרה, הכוונה היא שיהיה מרכז אחד בצפון, מרכז אחד בירושלים, מרכז אחד בדרום וחשבנו שוולפסון בעצם כרגע נותן מענה לאזור מאוד גדול, כי אזור המרכז הוא אזור ענק, שבשלב יותר מאוחר כדאי להקים גם מרכז באזור כפר-סבא, כדי שייתן מענה עד חדרה ויתר האזורים שם.

זהבה גלאון: אני רוצה ראשית לברך את חברת הכנסת נדיה חילו על היוזמה להעלות את הדיון הזה ועל כך שהוועדה מתכנסת ועוסקת בנושא הזה ואני מודה שאני מלווה את פעילות המרכז בוולפסון מאז שד"ר זיגי רוטמנש הקים אותו ב- 2000.

זהבה גלאון: התקציב הראשון אבל להערכתי הגיע ב- 2002 וכל שנה מצאתי את עצמי מקוששת בין הפתחים.

זהבה גלאון: הדבר היה בדרך-כלל נתון לטוב לבם של שרי האוצר או של שרי הבריאות, מי שגילה יותר מעורבות ואמפתיה לנושא.

זהבה גלאון: המרכז בוולפסון בבני-ציון, במרכזים אחרים שצריכים לקום, תמיד נופלים קרבן למאבקי הכוח בין משרד הבריאות למשרד האוצר והבעיה של המרכז בוולפסון זה שאין תקציב ייעודי, דהיינו ייעודי – שמיועד רק לוולפסון.

זהבה גלאון: פניתי לשר הבריאות החדש בחודש יוני האחרון, ממש בסמוך לכניסתו לתפקידו ותיארתי בפניו את כל השתלשלות העניינים לגבי בית-החולים וולפסון וביקשתי ממנו שידאג לתקציב, אני מדברת כמובן על המרכז לנפגעות תקיפה מינית, נפגעי תקיפה מינית, והתרעתי בפניו על סכנת הקריסה בנושא.

זהבה גלאון: נדהמתי לקבל ממנו תשובה, לפני מספר שבועות, שהוא יודע שכמובן כמה העבודה של המרכז בוולפסון חשובה, אבל הם החליטו להעביר כסף לבית-החולים וולפסון בכלל, והוא משוכנע שבית-החולים וולפסון כבר במסגרת הזו כבר ימצא מענה, יש לי את המכתב לנגד עיני, ימצא מענה גם למרכז.

זהבה גלאון: אין לי ספק שבית-החולים וולפסון דואג גם למרכז, אבל זה בוודאי לא צריך להתנהל באופן הזה.

זהבה גלאון: ב- 18 ביולי הופיע בוועדה למעמד האישה של הכנסת, שר האוצר.

זהבה גלאון: אני העליתי בפניו, בפורום מאוד רחב של כ- 100 איש, נציגי ארגונים, את הבעיה של בית-החולים וולפסון וסיפרתי לו את כל ההשתלשלות, אני אחסוך את התיאור ואמרתי שבסך-הכל בית-החולים וולפסון לפעילות שוטפת למרכז הזה עצמו, צריך סכום של כ- 910,000 שקלים בגדול.

זהבה גלאון: בגדול, זה הסכום.

זהבה גלאון: ושר האוצר נדהם, נדהם, הוא אמר – איך זה יכול להיות שאנחנו מדברים, הוא אמר, זה אני מצטטת, אנחנו מדברים על כסף קטן, למרכז בוולפסון אני מודה שזה עולם ומלואו, 910,000 שקלים בסך-הכל תקציב כולל, הוא אמר – זה לא יכול להיות, אני הוצאתי ממנו ולא הייתי צריכה להוציא, היתה בו נכונות, התחייבות שאני אדבר עם הממונה על אגף התקציבים באוצר, קובי הבר, והאוצר ידאג לכך שמשרד הבריאות, אני אומרת – זה ציטוט מדברי השר, שהאוצר ידאג לכך שמשרד הבריאות יעביר כסף ייעודי.

זהבה גלאון: לצערי פרצה המלחמה, דיברתי עם הממונים באוצר, הנושא הזה בבדיקה כרגע.

זהבה גלאון: דבר אחד לדעתי צריכה לצאת מכאן קריאה וקביעה, אני לא רוצה להיכנס לפרוצדורות בין האוצר לבריאות, זה לא מענייני, אבל חייבת להיות הקצאה ייעודית שבתקציב משרד הבריאות יהיה כתוב – בית-חולים וולפסון, בית-חולים בני-ציון, המרכזים האלה, מרכזי הסיוע, זה הסכום שנדרש וכמובן אני חושבת שצריך להקים מרכזים נוספים, אני הגשתי כבר לפני מספר שנים הצעת חוק להקים מרכזים.

משה שרוני: בהגדרה, זה מהאוצר.

זהבה גלאון: נכון.

זהבה גלאון: אז יכול להיות שצריך לקרוא כאן לאוצר, אבל אני מציעה גם, מרוב שאנחנו קוראים לאוצר, לא לתת למשרד הבריאות לחמוק או להתחמק מאחריותו לעניין הזה.

זהבה גלאון: התחושה הזאת, אדוני היושב-ראש אני חייבת לשתף אותך, התחושה הזאת שכל פעם ד"ר רוטמנש ואחרים צריכים לצלצל ולהיות חרדים לכך שהמרכז עומד בפני סכנת קריסה כי מספר הנפגעים והנפגעות עולה, הידיים שלהם מלאות בעבודה, הם נותנים מענה לכולם ורק תמיד בבירוקרטיה ובין פקידים, יש דברים תמיד יותר חשובים מנפגעי תקיפה מינית.

זהבה גלאון: אני חושבת שמי שחשוב לו המאבק בתקיפה מינית צריך להיות מרוצה מכך שהוקם מרכז שמאגד תחת קורת גג אחת את כל השירותים לנפגעות, באמת כדי למנוע מהם את אותה דרך חתחתים שאנחנו יודעים שעוברת עליהם בכפר-סבא או באילת או במקומות אחרים, שהם צריכים להסתובב בכל הארץ כדי לקבל מענה ואני מברכת על היוזמה לקיים את הדיון ואולי אחת ולתמיד לתבוע את הכסף הזה, כדי שהם יפסיקו לחזר אחרי הפתחים.

משה שרוני: כן, הבעיה שהוועדה הזו, אין לה את הכסף.

משה שרוני: אני חושב שמשרד הבריאות עושה את כל המאמצים בתקציב לחלק את התקציב בצורה הוגנת לגבי כל הדברים, אם לוקחים את משרד הבריאות, זה לא רק בתי-החולים וכל הדברים האלו.

משה שרוני: מכשור חדיש, יש כל מיני דברים.

משה שרוני: אני חושב ששר הבריאות יחד עם המנכ"ל, הם אנשים מספיק הוגנים בנושא זה, לתת מענה גם לנושא זה, לפי החלוקה הכספית שהם מקבלים.

משה שרוני: הבעיה המרכזית אם חברי הכנסת כולם יעשו את הכל, כדי להכריח את האוצר להקציב את משרד הבריאות ביותר משאבים, כדי שהם יוכלו לתת יותר לנושא תקיפה מינית, אבל אנחנו נבדוק את כל הדברים האלו ואני רוצה לשמוע, עד שנגיע בתוך בית-החולים גם יש מאבקים בתוך בית-חולים, כל מחלקה רוצה את הנתח שלה, אל תחשבי שכל-כך קל, כולנו חושבים שזה קל, כל זמן שאין לנו כסף מספיק, לא קל.

משה שרוני: הכי קל, כשיש לנו כסף ויש עודף, אז זה הכי קל.

משה שרוני: הייתי רוצה לשמוע קודם כל את ד"ר ערן מץ משירות רפואי קהילתי, בבקשה.

משה שרוני: אין עמדה, נכון, למה שתהיה עמדה?

משה שרוני: שזה צריך לעלות כסף, זה אין עמדה.

אברהם רביץ: רגע, אני רוצה להבין, לקופת-חולים בכלל אין עמדה?

משה שרוני: אתה לא יודע?

אברהם רביץ: לא, אבל בהגדרה, קופת החולים אמורה לטפל בנושאים האלה או לא?

משה שרוני: אני חושב שמשרד הבריאות צריך לקבוע בנושא זה גם שקופות חולים יצטרכו לתת חלק שקודם כל הנפגעות הן חברות קופות,

אברהם רביץ: השאלה היא מה, איך מגדירים את הסיפור הזה.

משה שרוני: לא יכול להיות שהם לא יקציבו גם תקציב בנושא זה, אבל אני מקווה שמשרד הבריאות יעשה, מה?

רן כהן: בית-החולים וולפסון הוא בית-חולים ממשלתי.

משה שרוני: אני יודע שזה ממשלתי.

אברהם רביץ: הקופות קונות שירותים.

רן כהן: אז הן משלמות.

משה שרוני: חבר הכנסת רן כהן, אנחנו שוכחים דבר אחד, כולנו חברי קופה, משלמים חודשי ובאים בטענות לממשלה ולא לקופות.

משה שרוני: גם הקופות הן חלק שצריכות לתרום, לא יכול להיות לשחרר את הקופות.

רן כהן: זה נכון, אדוני היושב-ראש, אבל בכל-זאת מדובר בבית-חולים ממשלתי.

משה שרוני: נכון.

רן כהן: שהשאלה היא מה התעדוף הפנימי בתוך הבית-חולים, שדווקא המרכז לתקיפה מינית לא מקבל את התקציב בתוכו ומדובר בסוגיה שנייה, זה איך משרד האוצר מקיים את ההבטחה ששר האוצר הבטיח, 910,000 שקלים, תאמין לי פקיד שמה טועה רק במספר, בתוך הכתיבה, זה עף לו, זה לא, זה פחות מגרעינים מול הטלוויזיה, בשבילו.

זהבה גלאון: זו כבשת הרש, באמת, איפה מקצצים.

רן כהן: אבל כשמדובר בנפגעות תקיפה מינית, שזו סוגיה של כמעט חיים או מוות,

משה שרוני: חבר הכנסת רן, אני יכול לבוא בטענות לכל חברי הכנסת הוותיקים, איך נתתם מ- 2003 עד 2006, לרדת ב- 50% מהתקציב, איפה הייתם אז.

רן כהן: אני לא נתתי.

משה שרוני: איפה הייתם אז?

משה שרוני: באמת!

רפי לנקרי: את היתרון של החדש אתה יכול להמשיך לנצל נגדי,

משה שרוני: לא לא, אני שואל.

זהבה גלאון: אני אשיב.

משה שרוני: אני שואל.

משה שרוני: אתם נתתם כל שנה להוריד וכל שנה להוריד וכל שנה להוריד.

רן כהן: היה שר אוצר רע.

משה שרוני: ואתה רוצה עכשיו שבבת-אחת שהוועדה תחליט מה שהיה עד עכשיו – לא היה בסדר, עכשיו הוועדה אחראית שיהיה בסדר.

משה שרוני: אנחנו נעשה את כל המאמצים וניתן את כל העזרה שהמרכז הזה יקבל תקציב, אני אשוחח עם שר הבריאות בנושא זה להגדיל את כל זה וגם בנושא המשכיות לפתוח מרכזים, נעשה את כל המאמצים כדי לא לקפח את האוכלוסייה שהיא הנפגעת, היא הנפגעת.

משה שרוני: לאוצר יש משהו להגיד?

משה שרוני: יש לך רזרבה?

משה שרוני: תגיד, תגיד.

ראובן קוגן: אני מאגף תקציבים באוצר.

ראובן קוגן: היחידה הזאת קיימת כיחידה בתוך בית-החולים, אם כבר מדברים על בית-החולים וולפסון, אז לפחות מבחינת העברות שנעשו בתוך משרד הבריאות, מתוך מקורות של משרד הבריאות וגם משרד האוצר לוולפסון, אז העברנו להם גם בשנה שעברה וגם השנה בסביבות ה- 70 מיליון שקל, אז זה בטח יותר מה- 910 שצריך בשביל הנושא של הפעלת המרכז, וכמו שאר היחידות בבית-החולים, חלק מקבלות יותר הכנסות ממה שההוצאות שלהן, חלק יש להם יותר הוצאות מאשר הכנסות ויש איזה שהוא סבסוד צולב בין היחידות.

ראובן קוגן: אנחנו בדרך-כלל צופים,

נאדיה חילו: בוולפסון יש הכנסות.

נאדיה חילו: אני בדקתי, ברשותך אדוני היושב-ראש, את התקציב גם שם וראיתי שיש להם הכנסות והשוויתי גם בין בתי-חולים, ולא ברור לי היה גם את החלוקה של ההקצאות שלכם,

משה שרוני: הם בגירעון כל-כך חזק, וולפסון, אין לך מושג.

נאדיה חילו: כי יש בתי-חולים שלא היו להם הכנסות דומות, אני גם לא הבנתי איך פועל הקריטריון האחיד מבחינת הקצאת המשאבים לבתי-חולים שזה סוגיה אחרת.

משה שרוני: חברת הכנסת חילו, לידיעתך, וולפסון בגירעון כזה שעוד לא היה, אין אף בית-חולים בגירעון כמו וולפסון.

רן כהן: יש לשער גם שהאוצר לא העביר בנדיבות 72 מיליון שקל.

רן כהן: בטח היתה סיבה קונקרטית, לא?

משה שרוני: כן.

ראובן קוגן: אין פה שום עניין של נדיבות, יש פה עניין של תקצוב בתי-החולים, ועוד פעם, אני לא חושב שזה דיון לפורום הזה ולזמן הזה עכשיו, לבוא ולהיכנס איך מתקצבים ומניידים תקציבים בין בתי-החולים ואיך עובד המערך הזה.

ראובן קוגן: כמו שאמרתי, בתי-החולים הם בסופו של דבר כן מפעלים עסקיים וכן חיים מההכנסות שהם מקבלים מהגופים שהם מוכרים להם את השירותים.

ראובן קוגן: מעבר לזה, גם הבנתי שיש, מעבר לזה קיים גם איזה שהוא תקציב מרכזי בתוך משרד הבריאות במשרד הראשי, שגם הוא מחולק באיזה שהוא סדרי עדיפויות של משרד הבריאות ולפי הסיכומים שהוא מגיע עם מרכזים קיימים בישראל, אני לא נכנס לנושא הזה של הקצאה בין המרכזים.

זהבה גלאון: יש בני-ציון בחיפה ו-וולפסון, זה הכל.

ראובן קוגן: זה עדיין מרכזים.

זהבה גלאון: זה עניין של סדרי עדיפויות וגם הם לא בסדר העדיפות הראשון של משרד הבריאות, מה לעשות?

ראובן קוגן: יכול להיות.

ראובן קוגן: יכול להיות, וכמו שאמרתי, כמו שאמרת בצדק, זה עניין של סדרי עדיפויות ואלה הם סדרי העדיפויות.

אברהם רביץ: כשאתם מעבירים כסף לבית-חולים, זה אחרי בדיקה, אני מכיר אתכם, אתם יודעים לבדוק.

אברהם רביץ: האם היה שמה שימת דגש על המרכז שנמצא בתוך בית-החולים?

אברהם רביץ: זה איזה מין יחידה עצמאית או שזה בתוך כל המכלול של בית-החולים?

ראובן קוגן: כל בניית תקציב, בכל בניית תקציב של בתי-החולים, לא נכנסים ליחידה ויחידה, יש אלפי יחידות בבית-החולים.

ראובן קוגן: כשמדברים על בית-החולים, מדברים על בית-החולים כמכלול, על כל יחידותיו ולא על כל יחידה בנפרד.

אברהם רביץ: המרכז איננו מהווה פריט נפרד?

ראובן קוגן: לא.

אברהם רביץ: אז לא היתה הסתכלות מיוחדת על הדבר הזה.

ראובן קוגן: נכון.

אברהם רביץ: זה ברור.

אברהם רביץ: ופה הבעיה, זה הכל.

זהבה גלאון: אני חושבת שבצדק עשית אבחנה בין מצד אחד האוצר, משרד הבריאות, לגבי התקצוב של המרכזים, לבין האחריות של קופות החולים לגבי נפגעות ונפגעי תקיפה מינית, אני רואה שיושבים כאן נציגי קופות-החולים.

זהבה גלאון: אני רוצה להגיד על זה משהו אחד, אני חושבת שאתה מאוד מאוד צודק.

זהבה גלאון: העזרה הראשונה המיידית שניתנת לנאנסים ולנאנסות היא במרכז עצמו, זה העזרה הראשונה המיידית.

זהבה גלאון: נפגעת תקיפה מינית נאנסת או נאנס, זקוקים אחר-כך לשיקום ולסיוע פסיכולוגי וקופות-החולים נותנים סיוע פסיכולוגי מזערי, הדגש הוא על מזערי, אדוני.

זהבה גלאון: כל אחת מאתנו וכל אחד מאתנו משלם מס בריאות ואני חושבת, אדוני, שאתה העלית נקודה מאוד נכונה.

זהבה גלאון: קופות-החולים לא יכולים להתנער מהמחויבות שלהם למבוטחים שלהם להמשך הטיפול בנפגעי תקיפה מינית.

זהבה גלאון: לדעתי, זו ההזדמנות להוציא מהם כאן, בחדר הזה עכשיו, התחייבות להעלאת השעות שהם נותנים במסגרת הסל, שזה היה בזמנו נדמה לי 60 שעות, שזה כלום, מה נפגעת ומה נאנסת יכולה לקבל.

זהבה גלאון: אז זאת האחריות של קופות החולים, זאת ההזדמנות.

שוקי שמר: יש פה באמת משהו קצת מעליב, בדו-שיח הזה ואני חושב גם במי שהיה פעם מנכ"ל משרד הבריאות ויודע מהם התקציבים ומי שבעזרת השם גם מקבל את וולפסון, אני חושב שבהחלט, וכאן בהחלט קופות-החולים, אני מנכ"ל מכבי שירותי בריאות, קופות החולים והמתודולוגיה והדרך הנכונה לטפל בעניין הזה, זה דרך קופות החולים ואני מציע שמנכ"ל משרד הבריאות יכנס אליו את מנכ"לי הקופות או נציגיהם, אני אבוא באופן אישי, ונמצא את הדרך.

שוקי שמר: הרי מדובר פה בתקציב מדינה של בריאות, של 27 מיליארד שקלים וכאן ועדת הכנסת הנכבדה יושבת על דבר שהוא כל-כך חשוב והוא כל-כך רגיש הוא כל-כך ערכי, יש בזה משהו באמת מוזר בדיון, אני לא באתי לדיון הזה, אני חושב, מכובדי היושב-ראש, אם מנכ"ל משרד הבריאות ייאות, יכנס את אנשי בית-החולים, את קופות-החולים ונמצא את הדרך הנכונה שהערוץ של התקצוב של זה יהיה דרך הקופות.

שוקי שמר: זה נראה לי מאוד הגיוני.

זהבה גלאון: אנחנו רוצים תקציב ייעודי למרכזים, ייעודי, לא מעניין אותנו בתי-החולים.

זהבה גלאון: אני מקבלת את הגישה, לא איכפת לי.

שוקי שמר: ייעודי, כל יחידת סמך, כל יחידת סמך, אני רואה בזה שאנחנו מדברים כאילו על טכנולוגיה.

שוקי שמר: גם ביחידה הזאת, הרי יש להם צוות והם צריכים לתמחר את הפעילות שלהם ולא צריך תקצוב מראש, אלא הם, כמובן כוח האדם הוא ברור.

שוקי שמר: יש פחות או יותר, יודעים מהי האוכלוסייה ומהם מספר המקרים שמגיעים אליהם בשנה, יהיה לזה תמחור ואז לא צריך תקציב.

שוקי שמר: כל מבוטח שיגיע לשם, מי שיממן אותו תהיה הקופה.

שוקי שמר: זה כבר עניין של משרד הבריאות לעשות את ה, אם צריך בירושלים, גם בירושלים.

שוקי שמר: זה עניין של מדיניות של משרד הבריאות, לי זה נראה לגמרי הגיוני.

שוקי שמר: ממש אין בעיה.

משה שרוני: אני מבקש מביטחון פנים, גב' דינה מרום, בבקשה.

דינה מרום: אני רק יכולה להצטרף, אני נציגת המשטרה, ולברך, לקדם בברכה את הפרויקט הזה, לא פרויקט, זה כבר עובדה מוגמרת, את המרכז בוולפסון.

דינה מרום: אני חושבת שהם עושים עבודה נפלאה.

דינה מרום: אנחנו מאוד תומכים בהם.

דינה מרום: אני רק רוצה לציין שמרבית הפונות למרכז וולפסון מגיעות דרך המשטרה, 75% מהפונות ואני בהחלט תומכת פה מכל לב ומכל, זה צריך להיות.

דינה מרום: אני חושבת שמרכז כזה, הוליסטי, שכולל בתוכו גם את הטיפול האקוטי, גם את המענה הרפואי הפורנזי וכולל בתוכו גם את הטיפול המניעתי והטיפול הרפואי וכמובן כמובן את העניין הזה של המשטרה שנכנסת לתוך המרכז ונותנת את המענה וגובה ונשארת עם המתלוננת לאורך כל הדרך, וכל הנושא של גביית עדות ולא צריך לטלטל אותה ממקום למקום, אנחנו בפירוש תומכות, תומכים בזה בכל לב.

דינה מרום: שוב, כפי שציינו כאן ואני לא רוצה לחזור על כל הדברים, עדיין הוא המרכז היחיד שכולל בו גם את העניין המשפטי, שהוא חסר במקומות אחרים וזה דבר שבאמת מצריך, לדעתי, מתן מענה מיידי וחייבים לחשוב על זה ואני בהחלט תומכת ואנחנו תומכים בהרחבת הנושא הזה גם למקומות אחרים בארץ מפני שאנחנו עדים אחר-כך במקומות מרוחקים, אם זה במחוז הצפון, אם זה באזור הדרום, לנייד בחורה נפגעת תקיפה מינית מהדרום עד לאזור המרכז, לאזור תל-אביב, זה דבר שהוא לא אפשרי והוא כרוך בעוד איזה, אני לא יודעת איך לקרוא לזה, ממש סיוט עבור הנפגעת ואין לי אלא באמת להצטרף פה לדברים ולומר שאנחנו מאוד מאוד תומכים במרכז הזה, ומבקשים להרחיב את הפרויקט הזה למקומות נוספים בארץ.

זאב אהרונסון: אני מנהל רפואי של קופת-חולים מאוחדת.

זאב אהרונסון: אחד, הקופות אף פעם לא עומדות מנגד ולא נדרשות אף פעם לפעולה ולא מסרבות לעשות את כל מה שמוטל עליהן.

זאב אהרונסון: אני קצת מתפלא על הציון שאנחנו נותנים סיוע כזה או אחר בגודל כזה או אחר.

זאב אהרונסון: אני לא מאמין שזה נבדק, אנחנו נותנים את כל הסיוע הנדרש מאתנו בכל דבר ולא רק בנושא הזה.

זאב אהרונסון: אנחנו גם נשלם עבור כל כניסה למיון של נערה כזאת.

זאב אהרונסון: נראה לי היום שבמספר שמדובר, שזה פחות ממטופלת אחת ליום, עם כל הקושי שבעניין, לעשות חמישה מרכזים כאלה ולהעמיד צוותים בכוננות בחמישה מרכזים כאלה ולשלם לצוותים בכוננות בחמישה מרכזים כאלה, זה נראה קצת הזוי.

זאב אהרונסון: אני מעריך שאפשר לעשות דבר, אם לא הכי טוב בעולם, להכשיר את הצוותים בבתי-חולים, הם הוכשרו לדברים הרבה יותר מסובכים, הרופאים והאחיות, לפעולות הרבה יותר מורכבות, הרבה יותר קשות, וכל בית-חולים שישים דעתו לכך, יכול להכשיר בתחומו אנשים שיטפלו בנפגעות האלה בדומה,

זהבה גלאון: יש קונספציה אחרת שנבדקה על-ידי פרקליט המדינה ומשרד הבריאות, זה חבל להמציא את הגלגל.

זאב אהרונסון: אני לא ממציא את הגלגל, אני רק אומר שאם תחלקו 120,

משה שרוני: חברת הכנסת גלאון, זו דעה, הפרקליטות קבעה מה שקבעה, יש לאנשים גם כן דעות, צריכים לשמוע אותם.

זהבה גלאון: אני מכבדת את זה.

משה שרוני: זה לא תורה מאלוהים, הפרקליטות, תסלחי לי מאוד.

משה שרוני: בבקשה, אדוני.

זאב אהרונסון: משום שאם אנחנו נחלק את המספר של 250 נפגעות לכל הארץ, הרי לכל מקום כזה יהיה 50 נפגעות בשנה, על סדרי כוח-אדם או על 900,000 לכל אחד מהמרכזים האלה.

זאב אהרונסון: אז מה שקורה, קופות החולים בכל אופן, שלי בוודאי, תסייע בכל מה שיידרש לכך ועל-פי הוראות משרד הבריאות ולא תתחמקנה מאחריות.

טל קרמר: אני מאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית ואני רוצה לסבר את אוזנו של אדוני במספרים שהם קצת אחרים.

טל קרמר: וולפסון הוא מרכז אחד שקיים בארץ שבו כמו שנאמר פה ואני לא צריכה להרחיב, קיים טיפול הוליסטי בנפגעות תקיפה מינית שמגיעות לבתי-החולים.

טל קרמר: המספרים והדיווחים שאנחנו מקבלים במרכזי הסיוע של נפגעות ונפגעי תקיפה מינית בשנה, ועכשיו אני אסבר את אוזנך, בשנת 2005 התקבלו במרכזי הסיוע בכל רחבי הארץ, יש עשרה מרכזי סיוע, יש שני מרכזים רפואיים בארץ, אבל יש עשרה מרכזי סיוע שהן עמותות שהוקמו לטובת הציבור, ובעשרת מרכזי הסיוע בשנת 2005 התקבלו 33,424 פניות לנושא של תקיפה מינית, כל מיני סוגים של תקיפה מינית, לא רק אונס, גילוי עריות, כל מיני דברים, לא כולן זקוקות, אני כבר אומרת, לא כל הפניות האלה זקוקות לבתי-חולים, אבל הפונות שזקוקות לבתי-חולים הן הרבה יותר מהמספרים שמגיעים בסופו של דבר בוולפסון ויש לזה כמה וכמה סיבות.

טל קרמר: וסיבה אחת גדולה ומרכזית בעניין הזה, זה של מפגש של נפגעות תקיפה מינית עם הרשויות השונות, יכול להיות מפגש שהוא מאוד מאוד טראומטי, ומצד שני, יכול להיות מפגש שהוא מעצים ומכיל.

טל קרמר: מפגש של נפגעת תקיפה מינית שמגיעה לבית-חולים וולפסון, שבה יש מערך כולל לטיפול הוליסטי, גם בפגיעה הגופנית שלה וגם בהתחלה של הפגיעה הנפשית שלה, שהרי פצעי הגוף אנחנו יודעים, נרפאים, אבל פצעי הנפש ממשיכים עוד שנים ארוכות ורבות, זה מפגש שהוא מעצים ומכיל את הנפגעת הזאת ומסייע לה אחר-כך לנסות לעמוד על רגליה ולהמשיך בחייה ולהשתקם.

טל קרמר: לא רק שאסור שהמרכז הזה יקרוס, צריך שיהיו עוד מרכזים כאלה ברחבי הארץ כי היום נפגעת שנפגעת בבאר-שבע, ואני מוכנה גם להתייחס לסוגיה של אילת, של נפגעת בבאר-שבע, צריכה להגיע לבית-החולים וולפסון כדי להיבדק וכדי שיהיה לה את כל הטיפול הזה.

טל קרמר: מילא היא מגיעה לשם, מילא היא נבדקת והכל, בשעה שתיים בלילה, כשנגמר הטיפול,

משה שרוני: לא נחזור על דברים שנאמרו כאן.

משה שרוני: נאמרו כאן בנושא המרכזים.

טל קרמר: כשנגמר הטיפול בה, אין לה איך לחזור הביתה.

טל קרמר: טוב, יש לי עוד הרבה דברים להגיד, אבל.

נועה ברודסקי: אני מהמועצה לשלום הילד.

נועה ברודסקי: אני לא אחזור, באמת, על הדברים שנאמרו פה, שכמובן הם נכונים.

נועה ברודסקי: אני רוצה לחדד את הנושא של הבדיקות הרפואיות האל שעוברות הנפגעות, עד הקמתו של אותו מרכז, הבדיקות הרפואיות האלה נעשו באבו-כביר.

נועה ברודסקי: אותה נאנסת היתה צריכה להגיע, לדוגמה ילדה שנאנסה, ילדה בת 14 או בת 12 או בכל גיל, היתה צריכה להגיע לאבו-כביר, על כל מה, על כל התחושות הקשות שמשתמעות מלהגיע למקום הזה, להיבדק על-ידי רופא מומחה לרפואה משפטית שלא רגיל לעבוד בדרך-כלל לא עם נפגעות תקיפה מינית ולא עם ילדים, אותה ילדה היתה צריכה להגיע לשם ולעבור בדיקה רפואית מאוד קשה.

נועה ברודסקי: המרכז הוקם כדי לסייע לאותה ילדה שכן צריכה להיבדק על-ידי רופא, אמנם, רופא משפטי, שמגיע לבית-החולים וולפסון בגלל שזה באמת קרוב לאבו-כביר ולפחות להקל עליה לעבור את הבדיקה הרפואית הזאת אחרי הטראומה שהיא עברה, כך שהמרכז הזה בוולפסון, מעבר לכך שיש חשיבות לכל המרכזים הרפואיים שיקומו בארץ, הוא חשוב ביותר גם כי הקרבה שלו למכון לרפואה משפטית.

נועה ברודסקי: מעבר לכך, באמת ציינו פה שנפגעות תקיפה מינית מכל רחבי הארץ מגיעות לבית-החולים וולפסון כדי לעבור את הבדיקה הזאת, והצורך שלהן לקבל אותו טיפול הולם ראשוני כדי לסייע להן באמת לעבור לפחות את השלב הראשון שאחרי הפגיעה המינית הוא משמעותי ביותר ועל זה כבר הורחב קודם.

משה שרוני: מנכ"ל משרד הבריאות, בבקשה.

אבי ישראלי: יושב-ראש הוועדה, חברות וחברים, קודם כל, הנושא הזה הוא נושא מאוד מאוד חשוב ומהיום הראשון, קודם כל, אני ביקרתי במרכז הזה למען הגילוי הנאות לפחות פעמיים ואני מאוד מעריך את העבודה של הצוות בראשות ד"ר רוטמנש ואני חושב שהם עושים עבודה יוצאת מהכלל טובה, זה אחד המרכזים היותר טובים בבית-החולים, המרכז כמובן הכי טוב בארץ, כי לצערי הוא אחד ויחיד, בצורתו זו, בצורתו זו הוא אחד ויחיד.

אבי ישראלי: יש עוד מרכזים, יש את בני ציון, יש כמה מרכזים נוספים שנותנים לבתי-החולים שירות והשירות הוא בעייתי במרכזים האחרים, מפני שאין בו את הרפואה המשפטית.

אבי ישראלי: היו הרבה דיונים עם הפרקליטות וכבר ציינו את זה חברי-הכנסת, שהם דורשים והיה על זה דיונים נרחבים, הם דורשים שרופא משפטי יבדוק את הנפגעות.

אבי ישראלי: אנחנו חשבנו שאפשר לעשות את זה באמצעות וידיאו, חשבנו שאפשר לעשות את זה באמצעות טלמדיסין, חשבנו שאפשר להכשיר אחיות, חשבנו שאפשר להכשיר רופאים, כל מה שד"ר אהרונסון העלה, נכון להיום הפרקליטות לא מוכנה לקבל את זה ולמרות דיונים לא מעטים שהיו שם, מכל מיני סיבות, כאלה ואחרות, שאני לא משפטן ואני לא רוצה להיכנס לזה ואני לא יודע מה נכון ומה לא נכון, אבל זאת ההחלטה.

אבי ישראלי: לצערנו הרב וכבר אמרו את זה כאן, הבדיקות עד לפני כמה שנים היו נעשות בתוך המכון הפתולוגי באבו-כביר, שדרך אגב עבד כמו אחד המקומות שלא מדברים עליו במלחמה, עבד בצורה יוצאת מהכלל ובצורה קשה ביותר במהלך המלחמה.

אבי ישראלי: ככה זה היה.

נאדיה חילו: אני כקצינת מבחן, ראיתי בנות בנות 14 ו- 15 לבדיקות כאלה,

משה שרוני: לא נתווכח על עובדות.

אבי ישראלי: אני מספר את המציאות, אני לא, זה מה שהיה.

נאדיה חילו: זה היה.

אבי ישראלי: ואז, החברים היקרים באמת, הקימו את המרכז הזה בבית-החולים וולפסון בשנת 2000 בהתחלה בהתנדבות, כמו שנאמר פה, זה נכון.

אבי ישראלי: יש תקציב ייעודי במשרד הבריאות שמקוצץ כל שנה, התקציב הזה הולך לשני המרכזים, לא הולך לשום מקום אחר.

אבי ישראלי: הוא לא מספיק, הוא לא מכסה כמעט כלום מהפעילות הזאת.

אבי ישראלי: אנחנו לא עסוקים במשרד הבריאות בלצבוע תקציבים ייעודיים, אין דבר כזה.

אבי ישראלי: אני לא נותן תקציב לבית-חולים עבור מחלקה כירורגית ואני לא נותן תקציב לבית-חולים עבור מחלקה פנימית ואני לא נותן תקציב לבית-חולים עבור הפריה חוץ גופית ואני לא נותן תקציב לבית-חולים עבור אף אחד מהסעיפים שלו.

אבי ישראלי: וגם אם ידידי ממשרד האוצר יגיד לי שהוא נותן לי, אם הוא ייתן לי כסף ייעודי לדבר הזה, אני אקח אותו.

אבי ישראלי: אז זה יהיה נהדר.

אבי ישראלי: אבל אני לא עסוק בזה.

אבי ישראלי: אני לא עסוק בזה.

אבי ישראלי: אני נותן לבית-החולים כסף ובכסף הזה, בית-החולים אמור לתת את כל הפעילות הזאת ובית-החולים הזה לא יסגור את השירות הזה, כל עוד אני מנכ"ל, אין סיכוי.

אבי ישראלי: דיברתי אתך פעם אחת לפחות על העניין הזה, אני לא יודע למה צריך לפנות, בכלל, לכל מיני גורמים.

אבי ישראלי: הגורם שצריך לטפל בשירות היקר הזה והחשוב הזה, זה אני.

אבי ישראלי: עד היום זה עבד, עד היום זה עבד.

משה שרוני: בואו לא נתווכח על זה כרגע.

רן כהן: חברים, תראו, יש פה בן-אדם שאומר – אני הכתובת,

אבי ישראלי: אני הכתובת, אני אחראי.

אבי ישראלי: אני הכתובת, אני אחראי.

אבי ישראלי: אם צריך לשבת עם קופות-החולים ולראות איך למצוא לזה פתרון כזה או אחר, אין בעיה.

אבי ישראלי: תדעו לכם, אני זוכר הייתי יושב-ראש ועדת סל התרופות, יש נפגעות תקיפה מינית שצריך לתת להן תרופות נגד איידס.

אבי ישראלי: היה צריך להכניס את זה לסל.

אבי ישראלי: אמרו לי – זה עולה כך וכך כסף.

אבי ישראלי: אמרתי לקופות – חבר'ה, זה לא המקרה לחפש איך נותנים כסף.

אבי ישראלי: כמה שניות זה לקח שאמרתם אין בעיה?

אבי ישראלי: ככה.

אבי ישראלי: בדיוק כמו שהוא עשה.

אבי ישראלי: ונותנים את הטיפול הזה חינם, אף אחד לא מתווכח, אין בעיה בכלל.

אבי ישראלי: אם יש בעיה ספציפית עם הקופות, אני לא הייתי מודע לזה שיש בעיה ספציפית עם הקופות.

אבי ישראלי: זיגי, אתה-?

זאב רוטמנש: אין לנו בעיה עם הקופות .

אבי ישראלי: אין בעיה עם הקופות.

אבי ישראלי: יש בעיה עם התקציב?

אבי ישראלי: זה בעיה שלי, עם ד"ר משיח, לא שלכם.

אבי ישראלי: זה בעיה שלי עם מנהל בית-החולים, לא שלכם.

אבי ישראלי: לא של היחידה.

אבי ישראלי: אני לא מנהל משא ומתן עם מנהל היחידה לכירורגיה בבית-החולים וולפסון ולא מנהל משא ומתן עם המנהל יחידה לנוירוכירורגיה, בבית-החולים רמב"ם.

זהבה גלאון: נכון, כי זה לא דומה.

אבי ישראלי: אני מנהל משא ומתן עם מנהל בית-החולים, כי זה אחריות שלי.

זהבה גלאון: זה לא דומה, אתה שם אותם על אותו רצף, זה לא דומה.

זהבה גלאון: זה לא כירורגיה ולא נוירולוגיה וזאת בעיה בתפישה שלכם.

אבי ישראלי: בעיה בתפישה שלי, אני מצטער.

אבי ישראלי: אני מקבל את זה.

אבי ישראלי: אני אשמח לקבל תקציב ייעודי.

אבי ישראלי: אני אשמח מאוד,

משה שרוני: חבר הכנסת רן כהן, יש לכל אחד קונספציות.

משה שרוני: אם רוצים לעמוד וכל אחד יביא את הקונספציה, אני אעשה ישיבה משש בערב עד 12 בלילה.

משה שרוני: כרגע אנחנו צריכים לפתור את הבעיה שהתכנסנו בה, שחושבים שיש בעיה, אני שומע ממנכ"ל משרד הבריאות שאין בעיה.

משה שרוני: יש קודם כל רצון, מעל רצון, לתת כמה שיותר וכמה שהבנתי ממנכ"ל משרד הבריאות פרופ' ישראלי, ישב עם קופות החולים כדי לתת יותר שעות בנושא הנפגעות וכל זה, ואני מאמין, יש לי אמונה רבה במנכ"ל משרד הבריאות.

משה שרוני: בבקשה, אבי.

אבי ישראלי: אז אני אשמח מאוד, אני אברך כל אחד ואחד שידאג לתקציב ייעודי.

אבי ישראלי: אבל אני רוצה להבהיר שאני לא דן עם מנהל בית-החולים על יחידות ספציפיות בתוך בית-החולים שלו, מבחינה תקציבית.

אבי ישראלי: זה האחריות שלו.

אבי ישראלי: הוא צריך להביא תקציב מאוזן ולגרום לזה שהפעילות תתבצע בהתאם לצרכים והיחידה הזאת תעבוד באופן מלא ותיתן את השירות המאוד איכותי, מאוד מקצועי, מאוד טוב שהיא נותנת, היא תמשיך לתת אותו.

אבי ישראלי: אין שום צל צלו של ספק.

רן כהן: נדמה לי שפרופ' ישראלי, מנכ"ל משרד הבריאות, בעיקרון פתר את הבעיה.

רן כהן: אני רק רוצה להדגיש שני דברים, ברשותך פרופ' ישראלי.

זהבה גלאון: איך הוא פתר את הבעיה?

זהבה גלאון: אולי לא הבנתי.

רן כהן: אל"ף, אני הבנתי.

רן כהן: מה שאמר כאן מנכ"ל משרד הבריאות, שהתקציב של היחידה הזאת, עכשיו באחריותו לפתור אותו.

רן כהן: זה מה שהבנתי.

רן כהן: זאת התחייבות בפני ועדה של הכנסת והוא צריך לקיים אותה.

זהבה גלאון: לא, הוא אמר שהוא ישמח לתקציב ייעודי, אם הבנתי נכון.

זהבה גלאון: לכן, אין לנו איך לפתור את זה.

משה שרוני: המנכ"ל אמר דבר אחד ברור, היחידה הזו לא תיסגר, נקודה, והוא ידאג שהיא תפעל בצורה יוצאת מן הכלל.

רן כהן: הדגש שלי, אדוני היושב-ראש, הוא על שני דברים.

רן כהן: פרופ' ישראלי, נדמה לי שבכל-זאת אתה צריך למצוא איזה שהוא מעמד שונה למרכז הזה מאשר כל מחלקה בכל בית-חולים, כי בכל בית-חולים יש לך מחלקות – אונקולוגית, פנימית, אחרת.

רן כהן: אין בכל הארץ, בכל בתי-החולים, מחלקה כזאת כך שמנהל בית-החולים צריך לנהל אותה באופן שגרתי ורגיל.

רן כהן: יש מעין אחריות על עליך שהמרכזים האלה יתקיימו, זה דבר אחד.

רן כהן: הדבר השני בהערה, אני חושב שבכל-זאת יש חשיבות גדולה מאוד לעמדה של הפרקליטות, שהמרכזים האלה יתקיימו, כיוון שהדרישה שלהם למצוא ראיות משפטיות ברמה הרפואית היא דרישה הכרחית ולכן הרחבת המרכזים האלה, גם לבתי-חולים אחרים, כפי שצוין כאן, נדמה לי היא בכל-זאת צריכה להיות באיזה שהיא תוכנית ל- 2007, להתחיל לעשות את זה.

זהבה גלאון: לצורך העמדה לדין, אנחנו רוצים להעמיד לדין את האנסים.

אבי ישראלי: בלתי אפשרי.

רן כהן: בלתי אפשרי – צריך לדון בזה בהזדמנות אחרת.

אבי ישראלי: בלתי אפשרי לחלוטין.

זהבה גלאון: רוצים לטפל בקרבנות ולהעמיד לדין את האנסים, ולכן צריך ראיה משפטית.

אברהם רביץ: אני רוצה להזהיר את עצמנו מפני חמת משרד האוצר, ואני רוצה להסביר.

אברהם רביץ: זה נשמע כאן כדעה אפיקורסית, רן, אבל אתה חושב שיש לך על אפיקורסיות זכות יוצרים?

רן כהן: לא.

אברהם רביץ: אני רוצה לומר כך – אני מאוד חושש מכך שאנחנו נהיה תלויים בתקציב ייעודי.

אברהם רביץ: יש טבע שכזה, כאשר התקציב הוא ייעודי, הוא בסופו של דבר הופך להיות לתקציב שמסתכלים עליו באופן עצמאי, הוא לא נבלע בכלל ההוצאות של בית-החולים, ואז ברבות הימים, האוצר יעשה תמיד עוד הפעם חושבים האם יש, בעת הצורך צריכים לקצץ, אז הוא יקצץ בכל התקציבים, נגיד קיצוץ רוחבי כפי שהולכים לעשות עכשיו ויש בזה סכנה גדולה מאוד.

זהבה גלאון: כשנגיע לרבות הימים, קודם שיהיה את הכסף, אחר-כך,

אברהם רביץ: לא, יש לנו הבטחה של המנכ"ל.

אברהם רביץ: אני מציע לנו שלא נדחוף לכך שזה יצא מהתקציב הרגיל של בית-החולים.

רן כהן: לא, זה לא יצא מהתקציב הרגיל של בית-החולים.

אברהם רביץ: זה יצא בסוף, אם זה יישען.

רן כהן: אבל הדאגה צריכה להיות בכל-זאת דאגה מסומנת בתוך כל אלה.

רן כהן: כמו שאבי אומר, הוא מתחייב שזה לא ייסגר.

רן כהן: אם הוא מתחייב שזה לא ייסגר, זה נקרא שהוא יידאג שבתיעדוף של בית-החולים יהיה העניין הזה.

זהבה גלאון: אני חייבת לומר משהו, אם יש כאן אפיקורסיות אז אפיקורסיות על אפיקורסיות.

זהבה גלאון: אני מודה שאני מאוד מתרשמת מהנכונות של כל הגורמים שיושבים, אבל אני כבר, אנחנו שבעי רצון טוב מרצון טוב לא מקיימים מרכז לנפגעי תקיפה מינית.

משה שרוני: לסיכום, ועדת העבודה הרווחה והבריאות החליטה כי הקמת המרכזים האחרים ברחבי הארץ הנה חשובה והכרחית לשלומן של נפגעות תקיפה מינית.

משה שרוני: חשיבותם של מרכזים אלה מחייבת להציב את הנושא הזה גבוה יותר בסדר העדיפויות של משרדי הבריאות והאוצר.

משה שרוני: הוועדה תובעת ממשרדי האוצר והבריאות להעמיד תקציב ייעודי שנתי להפעלת המרכזים.

משה שרוני: הוועדה תובעת מקופות החולים להרחיב את המימון לטיפול פסיכולוגי לנפגעי תקיפה מינית מ- 60 ל- 120 שעות.

משה שרוני: הוועדה תובעת משר האוצר לממש לאלתר את ההתחייבות שלו מ- 18 ליולי 2006 להעביר סך של 910,000 שקל לבית-החולים וולפסון.

משה שרוני: אני מודה לשלי לוי על הכנת מסמך הרקע.

משה שרוני: תודה רבה.