ועדת המשנה לנושא דו"ח מבקר המדינה על ההתנתקות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 3, 2006-07-04 12:00

עמירה דותן: בוקר טוב וברוכים הבאים.

עמירה דותן: הישיבה היום אני מניחה יותר מישיבות אחרות תהיה מאוד קשה, לפחות לי, אז אני מאוד מבקשת שמעבר להעברת התחושה שגם אתמול קראתי את החומרים שהגיעו אלי בפקס או במייל מהפורום המשפטי, שאני רואה שזה נכתב בשום שכל ובהרבה מאוד אהבה, שיש פה גם את הפרטים של האינפורמציה וגם הצעות או בקשות או המלצות להמשך עבודה וטיפול, אני שוב רוצה להודות לכם שהגעתם.

עמירה דותן: כדי שנייעל את הדיון, ליאור, איך אתם רוצים להתחיל?

ליאור כלפא: יש לי כאן סדר דוברים אבל קודם אפתח בשתי מילים ואחר כך אעביר את רשות הדיבור לדוברים שתאמנו איתם ואני חושב שחשוב שידברו.

ליאור כלפא: אני חושב שהיום יש תמימות דעים.

ליאור כלפא: אין פה משהו שכרגע אנחנו ונציגי התושבים חלוקי דעות עם הגורמים במשרדים השונים על הצורך ועל הבעיות הנפשיות וההשלכות של התוצאה של ה-15 באוגוסט.

ליאור כלפא: המציאות כרגע היא קשה, היא לא חדשה לאנשים פה אבל היום נדרש סנכרון.

ליאור כלפא: נדרשת היום איזושהי חשיבה מערכתית.

ליאור כלפא: המערכת עובדת על פי החלטות של תקציבים, פקידי אוצר וכדומה.

ליאור כלפא: המשמעות של זה שאם למשל נותנים לרשות תקנים לעובדים סוציאליים, אז התקנים הם ל-5 חודשים.

ליאור כלפא: איזה עובד סוציאלי מקצועי ייכנס לרשות כזאת ל-5 חודשים?

ליאור כלפא: למרות שהמשפחות אינן כאלו שהיו משפחות רווחה יש כאן משבר, יש כאן אובדן של הרבה דברים.

ליאור כלפא: שמעתי ממשפחות שכולות בגוש קטיף שהאובדן הזה יותר קשה מאובדן של יקירים, שנבין עד איפה עומק הבעיה.

ליאור כלפא: והמערכת פה לא יכולה להמשיך להתנהל בצורה שזה מותנה באישור תקציבי, בתקנים ל-5 חודשים, ל-3 חודשים כי שוב, יגיע אותו עובד סוציאלי, בלי לפגוע באף אחד מהם, שגמר כרגע את הלימודים שלו, נכנס לטפל, בלי שום תובנה מי בכלל קהל היעד שעומד מולו.

ליאור כלפא: לצערי אני אומר את זה כי ביקשנו ממשרד הרווחה והנציגה שלו נמצאת כאן, ביקשנו הכשרה של העובדים הסוציאליים שהולכים לטפל במפונים, להכשיר אותם איך להתמודד עם אותה אוכלוסיה.

ליאור כלפא: זו לא אוכלוסיית רווחה זו אוכלוסייה במשבר.

ליאור כלפא: זה הבדל אחד.

ליאור כלפא: נכון שבין לבין יש לצערי תיקים שטופלו במחלקת הרווחה בגוש קטיף והועברו בצורה מסודרת למשרד הרווחה אבל משם לא הגיעו לקהל היעד שלהם.

ליאור כלפא: אני יודע שזה נמצא כבר בשולחנו של מבקר המדינה אבל יש למעלה מ-400 תיקים שהיו בטיפול ולא הגיעו לגורמים, לא הגיעו לרשויות הקולטות.

ליאור כלפא: כל המציאות הזאת מוסיפה על כל החוסר ודאות.

ליאור כלפא: היום ישר כוח לעמירה יושבת ראש הוועדה כאן אבל את כבר היית בכמה דיונים איתנו ואנחנו יודעים שבהרבה נושאים חוסר הוודאות הוא עצום.

ליאור כלפא: רק אתמול החבר'ה שנרשמו לפרויקט ניצנים היו בסיר לחץ, כן יהיה לא יהיה וכדומה.

ליאור כלפא: אותו דבר קיים במקומות אחרים.

ליאור כלפא: החבר'ה של נצר חזני שאמורים להגיע לעין צורים עדיין לא יושבים בבית וגם מי שכבר נכנס לבית יש עדיין בעיות טכניות.

ליאור כלפא: המציאות הזאת היא מציאות בלתי נסבלת.

ליאור כלפא: מדיווחים של קופת חולים כללית, כמות התרופות שנלקחות בקופה הן בלתי סבירות.

ליאור כלפא: אני לא רוצה להרחיב, אני חושב שיש פה נציגות שתציג את התמונה הרבה יותר טוב ממני ולכן אני חושב שנעבור לדוברים.

עמירה דותן: האבחנה שעשית היא מאוד חשובה וכולנו מסכימים שלא מדובר באוכלוסיית רווחה אלא באוכלוסייה שנמצאת במשבר בגלל השבר בעצם ההתנתקות ובעזיבה של הבית.

עמירה דותן: לכן אתה מדבר על 3 דברים, ראשית, כוח אדם מטפל מקצועי לא מוגבל בזמן, ומעבר למקצועיות, זאת אומרת מקצועי לא רק במובן זה שהוא גמר לימודים אלא מעבר למקצועיות גם הבנה של האוכלוסייה לה הוא עומד לעזור, תודה ליאור, בבקשה.

מרים פרידלר: אני עורכת דין שמטפלת במפונים.

מרים פרידלר: ראשית אני מבקשת להודות ליושבת ראש הוועדה על קיום המפגש הזה.

מרים פרידלר: הדיון הוא חשוב מאין כמוהו.

מרים פרידלר: הבאת הנושא למודעות שלכם חברי הכנסת ושל הציבור המקצועי וכלל הציבור, בעיני יש לו חשיבות עליונה.

מרים פרידלר: אני מבקשת באמצעות הדברים הקצרים שלי והדברים המפורטים יותר של אלי זגרון שאני מטפלת בעניינו, להביא בפניכם איזושהי תמונת מצב, אני אקרא לה, פוסט טראומטית, וזה לא מליצי.

מרים פרידלר: כולנו יודעים שמדובר בקבוצה של אלפי אנשים, בעלי משפחות, אנשים עובדים, אנשים יצרנים, אנשים עם כבוד עצמי שביום אחד איבדו הכל.

מרים פרידלר: וההכל הזה הוא איבדו עבודה, איבדו רכוש וגרוע מכל או מעל הכל, איבדו את כבודם העצמי.

מרים פרידלר: הם הפכו לנטל שלא מרצונם על החברה.

מרים פרידלר: האובדן הנורא הזה הוליד משבר נפשי רציני מאוד.

מרים פרידלר: אצל חלק מהאנשים זה בא לידי ביטוי פוסט טראומטיק, סינדרום שאנחנו מכירים מהצד המקצועי, משפטי רפואי.

מרים פרידלר: אצל חלק אחר, לא מבוטל לצערנו, זה מגיע עד כדי בעיות פסיכיאטריות רציניות מאוד כולל אישפוזים פסיכיאטריים של בני נוער.

מרים פרידלר: יש לנו דיווחים לפחות של 9 מקרים כאלה.

מרים פרידלר: אצל אחרים זה גרם לבעיות קרדיולוגיות עד כדי התקפי לב ומוות מהתקף לב במקרה אחד.

מרים פרידלר: לצערנו קיימים גם כמה מקרים של אנשים שחלו בסרטן.

מרים פרידלר: הקשר הידוע ממש בוודאות בין גוף ונפש והאובדן הנורא שגרם לנזקים הבריאותיים הקשים האלה, חייבים להיות במודעות ובאחריות של כל אחד מהגורמים הטיפוליים.

מרים פרידלר: החל במדינה שביצעה את ההתנתקות ברגישות ובנחישות ועכשיו על פי דוח מבקר המדינה מפברואר 2006, מוטלת חובה, חד משמעית, מבקר המדינה לא בוחל במילים, הוא חד וענייני כמו שכולנו מכירים אותו מהצד המשפטי, והוא קובע חד משמעית שבאותה נחישות ורגישות שבוצעה ההתנתקות, באותה נחישות ורגישות חייב להתבצע השיקום של המפונים, העקורים, לא חשוב איך נקרא להם, של אחינו, שהם פליטים בתוכנו היום.

מרים פרידלר: החובה הזו של שיקום יש לה שני היבטים.

מרים פרידלר: ישנו השיקום הכלכלי וישנו השיקום הבריאותי במי שזה פגע לצערנו בבריאותו.

מרים פרידלר: הדברים קשורים זה בזה בקשר בל ינתק.

מרים פרידלר: לא יתכן שיקום כלכלי מבלי שיקום בריאותי והפוך.

מרים פרידלר: החובה שמוטלת עליכם המחוקקים היום היא חובה לא פשוטה אבל לעניות דעתי היא ניתנת לפיתרון.

מרים פרידלר: ניתן באמצעות חוק פיצוי פינוי להתקין תקנות שבאמצעותן תוקם הוועדה.

מרים פרידלר: אני אסטה לרגע מהנושא.

מרים פרידלר: אני רוצה לתאר בפניכם תיאור קצר וממצה של תהליך משפטי שעניינו תביעת נזיקין.

מרים פרידלר: תביעת נזיקין מוגשת לפי גובה הפיצוי הנדרש או לבית משפט שלום או לבית משפט מחוזי.

מרים פרידלר: התביעה מוגשת, יש בדרך כלל המתנה של, תלוי במקום ותלוי בעומס אבל בין חצי שנה לשנה עד שנה וחצי עד שנשמע דיון ראשון.

מרים פרידלר: בשלב הראשון מתקיימת פרוצדורה שנקראת קדם משפט.

מרים פרידלר: בקדם המשפט נידונות כל השאלות הטכניות פרוצדורליות כולל שאלות רפואיות של מומחים כאלה ואחרים שבית משפט ממנה לפי סוג הפגיעה.

מרים פרידלר: לאחר מכן התובע נבדק על ידי רופאים שממנה בית משפט ומגיע שלב של גיבוש הנזק, הגשת אומדנים לנזק.

מרים פרידלר: רק לאחר מכן מגיע שלב ההוכחות, של שמיעת העדים.

מרים פרידלר: בגמר ההוכחות מתבקשים בדרך כלל באי כוח הצדדים או עורכי הדין להגיש סיכומים בכתב כיוון שמדובר בהרבה מאוד פרטים טכניים, עובדתיים ורפואיים, אין שום סיכוי להגיש סיכומים בעל פה שזו פרוצדורה קצרה יותר ומהירה, אלא סיכומים בכתב.

מרים פרידלר: בעומס שמוטל על בתי המשפט ועל עורכי הדין, משך הזמן להגשת הסיכומים הוא חצי שנה נוספת.

מרים פרידלר: לאחר הגשת הסיכומים יש לקוות שהשופט לא עמוס מדי ובחלוף מספר חודשים הוא נותן פסק דין.

מרים פרידלר: אנחנו מדברים על תהליך של מספר שנים, בערכאה ראשונה, ואחר כך צד שרואה את עצמו נפגע מפסק הדין בערכאה ראשונה מדרך הטבע, מגיש ערעור, ואנחנו מדברים על המתנה ועל פסק דין בערכאת הערעור של לא הרבה שנים, אבל שוב שנתיים שלוש לפחות.

מרים פרידלר: אנחנו יכולים להגיע בקלות בהליך משפטי כזה לסדר גודל של בין 5 ל-8 ו-10 שנים.

מרים פרידלר: אני חושבת שזה יהיה עוול נורא.

מרים פרידלר: אני מרשה לעצמי לומר מתוך היכרות המערכת מזה 30 שנה שזה יהיה עוול בלתי אנושי, בלתי נסבל להטיל על כתפי המפונים להזדקק לאותם הליכים משפטיים, לעבור שוב את אותה ויה דלרוזה שהם כבר חוו על בשרם בהליכים ארוכים של שנים רבות עד שיוכיחו את נזקיהם ואת זכותם לקבל פיצוי בגין הנזקים האלה, זכות שאגב מעוגנת בבג"ץ המפורסם בפסק דינו של הנשיא אהרון ברק.

מרים פרידלר: אני חושבת שמוטלת על המחוקק במקרה הזה מכוח המלצה מפורשת של דוח מבקר המדינה, חובה ראשונה במעלה למצוא את הדרך המשפטית על ידי התקנת תקנות מתאימות והקמת ועדה, מעין שיפוטית או ועדה שיפוטית שתהיה מורכבת מנציגים של המדינה, רופא ומשפטן מומחה בתחום, נציגים של המפונים, אותו דבר רופא ומשפטן, ונציג של משרד מבקר המדינה שכבר בדק את הנושא והוא יהיה המאזן.

מרים פרידלר: ועדה כזו שבפניה יביאו המפונים שחלו את טיעוניהם, את תביעתם, בצירוף תיעוד רפואי מתאים, שתוכל לשפוט לפי פרמטרים ידועים, כמו שוועדות של הביטוח הלאומי, ועדות של קצינת גמולים וכיוצא בזה.

מרים פרידלר: יש כלים לוועדות כאלה להגיע להכרעה שיפוטית מבלי צורך להעביר את המפונים החולים את אותה ויה דלורוזה של הליך משפטי ארוך וקשה שמכביד עליהם הכבדה מיותרת, הכבדה נפשית, שחלילה ההליך כשלעצמו עם הלחצים הנלווים אליו יכול להמשיך ולדרדר את מצבם ואת זה איש מאיתנו אינו רוצה, כך אני מאמינה.

עמירה דותן: את מדברת בשם אותם אנשים שבעצם - - -

מרים פרידלר: בשם המפונים שחלו.

עמירה דותן: כלומר אם תוקם ועדה מהסוג הזה - - -

מרים פרידלר: המפונים יוכלו להגיש אליה את התביעה.

עמירה דותן: המפונים מסכימים להיות - - -

מרים פרידלר: בוודאי.

מרים פרידלר: הוועדה תפעל בכלים משפטיים מקובלים, בכלים רפואיים של קופות רפואיות מקובלות, בדיוק כפי שזה מתנהל בבית משפט בהבדל אחד, הוועדה תהיה כפופה לדין המהותי.

מרים פרידלר: דיני הנזיקין הרגילים, המקובלים.

מרים פרידלר: ייחסך זמן היקר מאוד לחולים.

עמירה דותן: יש שני הבדלים.

עמירה דותן: האחד, ישנה תשומת לב ייחודית אם דיברתי קודם על הרגישות ועל הנחישות, זו בכל זאת איזושהי רגישות של תשומת לב אחרת מאשר הדין הרגיל או ההתנהלות הרגילה.

עמירה דותן: עצם הקמת הוועדה הינה תשומת לב מיוחדת או טיפול מיוחד בנושא המאוד מיוחד שאנחנו מדברים עליו.

מרים פרידלר: לא הייתי מגדירה את זה ברשותך כטיפול מיוחד כי להבנתי זה צריך להיות טיפול משפטי רגיל, רק לא בדרך המקובלת.

מרים פרידלר: לא בערכאות המשפטיות, לא בפרוצדורה המשפטית הארוכה.

עמירה דותן: זה עושה את הייחוד של זה.

מרים פרידלר: עדיין בכלים משפטיים מקובלים, כלים רוחביים מקובלים רק בקיצור דרך.

עמירה דותן: שזה עושה את הייחוד בעצם, זאת אותה תשומת לב שדיברתי עליה לתת מענה לייחודיות של הזמן ושל השבר מהבחינה הזו.

עמירה דותן: זאת אומרת למצוא כלי שיענה על השבר, תודה מרים.

מרים פרידלר: בבקשה.

מרים פרידלר: ברשות

מרים פרידלר: כם אני מבקשת להציג את אלי זגרון והוא יספר את סיפורו האישי.

אלי זגרון: אני תושב נצר חזני.

אלי זגרון: הגעתי לנצר חזני ביולי 87.

אלי זגרון: אנחנו משפחה עם 5 בנות, היום ברוך השם יש לי גם 6 נכדים והשביעי בדרך.

אלי זגרון: ב-3 לאפריל 2005 עברתי תאונת דרכים, נשברו לי שתי הפיקות בברכיים, יש לי דוח שאומר שמבחינה בריאותית הייתי בריא.

אלי זגרון: פרט למחלה שבגינה אני מקבל תרופות קבועות, כרוניות, לא הייתה לי שום בעיה.

אלי זגרון: בנובמבר אחרי שהיינו חודשיים בחיספין ירדנו לעין צורים כי אחרי תאונת הדרכים הייתי בחופשת מחלה.

אלי זגרון: הגענו לעין צורים כי מקום העבודה שלי זה מחסום ארז, אני עובד משרד התחבורה ואנחנו נותנים שירות לפלסטינים במסגרת הסכם אוסלו.

אלי זגרון: בסוף נובמבר גילו לי את מחלת הסרטן, ממש במקרה ולא כתוצאה מכאבים או משהו כזה.

אלי זגרון: ב-6 לדצמבר נותחתי.

אלי זגרון: הגילוי של המחלה מתבטא בירידה בהמוגלובין ודם סמוי.

אלי זגרון: עברתי כריתה של במעי הגס וגילו לי גרורות בכבד ובריאות.

אלי זגרון: בשבוע הבא אני אהיה כבר בטיפול הכימותרפי ה-12 והטיפול ה-9 של האווסטין.

אלי זגרון: למה אני מציין אווסטין?

אלי זגרון: כי כשאמרו שאני צריך לקבל את האווסטין פניתי למינהלת וביקשתי סיוע.

אלי זגרון: אמרו לי, אין דבר כזה.

אלי זגרון: מה אני אגיד לכם?

אלי זגרון: היום כל חודש 20 אלף שקל עבור האווסטין.

אלי זגרון: האווסטין ברוך השם עובד, מצב הגרורות שלי משתפר אבל את המימון אני מקבל מאנשים טובים כמו הרב צבי רימון או כמו אנשים מהיישוב שאוספים לנו כסף אבל לא מגורם אחר.

אלי זגרון: חוץ מהכימותרפיה והאווסטין אני מטופל במרחב של טיפולים, אחד מהם זה פסיכולוג.

אלי זגרון: 12 פגישות מטעם מענים, זה אחד הדברים הטובים שעשו במסגרת הזאת.

אלי זגרון: והרופא אומר בפירוש, שיש קשר בין הגוף ובין הנפש.

אלי זגרון: יש רופאים נוספים שאומרים אותו דבר.

אלי זגרון: כדאי לציין שעד היום אני עוד לא גר בקרוון.

אלי זגרון: אני קורא לזה קרוון ולא קרווילה.

אלי זגרון: למה?

אלי זגרון: מכל מיני סיבות, תשאלו את האנשים מהמינהלת.

אלי זגרון: גרנו בהתחלה בעין צורים בדירת חדר 4 על 4.

אלי זגרון: שני חדרים כאלה, 3 בנות בחדר אחד, אנחנו בחדר שני.

אלי זגרון: במשך כחודש.

אלי זגרון: עד אחרי הניתוח.

אלי זגרון: אחרי הניתוח הקיבוץ עשה לי טובה והעבירו אותי לדירה של מרובע שהבנות יהיו איתנו ביחד.

אלי זגרון: בגלל המחלה והניתוח שעברתי, איך אני מרגיש היום?

אלי זגרון: את האמת, אני לא רוצה להתבטא.

אלי זגרון: חבל שאני אתבטא, חבל שאני אוציא את מה שיש לי בבטן כי הכעס גרם לי למחלת הסרטן.

אלי זגרון: אני משתדל היום כמה שפחות לכעוס.

אלי זגרון: אתן דוגמא, היינו ביום עצמאות כל היישוב ביחד ביער המלכים.

אלי זגרון: רצינו להיות לבד, לא לחגוג ביחד עם כל עם ישראל אבל להתגבש.

אלי זגרון: פתאום מופיעים שני שוטרים פרשים נחמדים מולנו.

אלי זגרון: אתם לא יודעים מה זה עשה לנו.

אלי זגרון: אמרנו להם, תלכו מפה, לא רוצים לראות אתכם, ראינו אתכם מספיק.

אלי זגרון: די.

אלי זגרון: אז השוטר עשה לי בזלזול בחזרה תנועה עם היד.

אלי זגרון: טוב שהוא לא עצר אותי.

אלי זגרון: אנחנו עוברים מסעות לא קלים מול המנהלת, לא קלים.

אלי זגרון: למרות שיש לנו מלווה של היישוב שמתמודד איתם יפה מאוד.

אלי זגרון: אני מרגיש תחושות קשות מאוד.

אלי זגרון: אתמול אשתי פגשה אחד מנציג המינהלת שנמצא אצלנו באתר.

אלי זגרון: הוא אמר לה, אתם חייבים לחתום על החוזה, אם לא, לא תקבלו מזגנים.

אלי זגרון: לא הסביר.

אלי זגרון: רק היום קיבלתי הסבר יותר ממצה מהנציג שלנו למה הייתה הכוונה.

אלי זגרון: אבל אשתי חזרה לדירה עצבנית, כועסת מאוד.

אלי זגרון: אין שום רגש.

אלי זגרון: כלום.

עמירה דותן: תודה לך אלי.

עמירה דותן: אני מתארת לעצמי שלקח לך כוחות לומר לך את הדברים שאמרת ועוד יותר כוחות לשמור על הדברים שנמצאים לך בבטן ואתה לא אומר, אז אני מאוד מעריכה את זה.

אלי זגרון: אני מופיע בעיתונות, הופעתי בטלביזיה.

עמירה דותן: זה מאוד חשוב שתופיע ותמשיך להיות, מה שנקרא, שופר לכאבים שאני מבינה כמה אתה שומר עליהם כרגע כדי שהם שלא יפרצו החוצה ואני מאוד מעריכה את זה ומודה לך, בבריאות כמובן.

אלי זגרון: בעזרת השם.

יוסף צבי רימון: לפני כשנה התבקשתי על ידי רבני גוש קטיף, ביום אחרי 9 באב ו-10 באב, ללכת לראות מה המצב במלונות.

יוסף צבי רימון: מאז התחלתי ללמוד את הנושא והדברים שראיתי, דברים שאנשים עברו, הפגיעות שראיתי בנפש, בגוף, היו קשות מאוד שרבות מהן אני גם יכולתי להגדיר ואחד הדברים שאולי בא לידי ביטוי דווקא בעבודה שלי, כי אני באתי מבחוץ, אני רב באלון שבות בגוש עציון, וראיתי אנשים מגיעים עם עוצמה וראיתי איך קל מאוד להרוס אנשים.

יוסף צבי רימון: ראיתי איך תוך שבוע, שבועיים אנשים הולכים ונובלים ויורדים.

יוסף צבי רימון: למרות זאת אני חושב שבגלל שאנשים כל כך נפלאים עם עוצמות כאלה גבוהות, אז ברוך השם עד היום יש עמידה מרשימה ומדהימה של אנשי גוש קטיף.

יוסף צבי רימון: אבל זה לא פשוט, אני לא חושב שיש עוד ציבור בעולם שהיה יכול לעבור את הטראומה שהם עברו ועדיין להיות עם עמידה על הרגליים.

יוסף צבי רימון: כאן אני יכול לתאר הרבה דברים יותר בקצרה.

יוסף צבי רימון: היו פגיעות נפשיות מיידיות.

יוסף צבי רימון: יש דברים של נזקים לטווח קצר, נזקים לטווח ארוך, ואני אתחיל מהתחלה.

יוסף צבי רימון: אנשים הגיעו מהבתים שלהם בגוש קטיף אל המלונות בהסעה שלקחה בממוצע כ-10 שעות.

יוסף צבי רימון: הטראומות והדברים שחוויתי כשראיתי אנשים יורדים מהאוטובוסים הייתה איומה ונוראה.

יוסף צבי רימון: אנשים עברו סיוט בתוך האוטובוס.

יוסף צבי רימון: יש שוטר, אין עובדת סוציאלית באוטובוס.

יוסף צבי רימון: אין אף אחד שמלווה חוץ משוטר.

יוסף צבי רימון: יש באוטובוס ילדים קטנים, אין שום ציוד לילדים.

יוסף צבי רימון: אף אחד לא חשב על זה שעשר שעות נוסעים, שזה גם לא היה צריך להיות 10 שעות, זה יכול להיות היה שעתיים, אבל זה קרה בגלל כל מיני סיבות שלא ניכנס אליהן עכשיו, שרצו לחסוך פה ושם, כל מיני סיבות בגללן האוטובוסים התעכבו.

יוסף צבי רימון: אין משחקים, אין אוכל באוטובוס, אנשים נוסעים כל השעות עם ילדים, בלי ציוד ובלי אף אחד חוץ משוטר.

יוסף צבי רימון: הדברים שהתרחשו באוטובוס בשעות האלה היו איומים ונוראים ואני לא רוצה עכשיו לתאר אותם אבל הם באו לידי ביטוי בהרבה דברים כולל אישה אחת שהשוטר לא רצה לתת לה ללכת לשירותים, אישה בת 60 והיא עשתה את צרכיה בתוך האוטובוס, שזה נזק נפשי לטווח לא יאומן ומישהו ירד וסיפר לי את זה.

יוסף צבי רימון: בחור בגיל 20, כולו בטראומה, הגיע למלון להייאט בירושלים ובכה לי שהוא לא מסוגל לעכל את מה שקרה באוטובוס, פעם ראשונה בחיים שהוא חווה מציאות כזאת.

יוסף צבי רימון: המציאות של ההסעות זאת מציאות שראיתי כמה נזקים היא גרמה, חוץ מהטראומה עצמה בנסיעה וחוץ מההשפלות.

יוסף צבי רימון: אבל בעקבות זה ילדים לא הסכימו ללכת לבית הספר כי פחדו לעלות על הסעה כי הסעה כבר גרמה להם טראומה ועוד דברים מעין אלה.

יוסף צבי רימון: המלונות עצמם, הייתה עובדת אחת שבאה לקלוט 500 אנשים, מאות אנשים שהגיעו והדבר הזה הוא בלתי אפשרי.

יוסף צבי רימון: כשקלטתי את הדבר באתי עם עוד 250 מתנדבים מאלון שבות ולמלונות האחרים הגיעו עוד מתנדבים ממקומות נוספים כדי קודם כל לקלוט את האנשים.

יוסף צבי רימון: שכשאנשים מגיעים הרבה פעמים לא היה מקום ואנשים שגורשו מהבית נאלצו לחכות 6, 7 שעות ולפעמים לעבור ממלון למלון, זו עוד טראומה על תוספת טראומה.

יוסף צבי רימון: כתבתי לעצמי יומן הייאט.

יוסף צבי רימון: פתאום אני קורא שאני מתווכח עם אנשים מהמנהלת שהם אומרים שתוך 10 ימים צריכים לעזוב, ואני אומר, לא יכול להיות 10 ימים.

יוסף צבי רימון: היום כשאני מסתכל אחורה זה נראה לי מצחיק.

יוסף צבי רימון: איך מישהו בכלל חשב שזה יכול להיות 10 ימים.

יוסף צבי רימון: זה נראה מגוחך, משונה כזה.

יוסף צבי רימון: אתה אומר, רגע, אבל בכלל לא היו קרוונים, איך אפשר היה לחשוב בכלל על 10 ימים?

יוסף צבי רימון: אבל צריך להבין שבמלונות הטראומה הזאת עברה כל הזמן.

יוסף צבי רימון: כי כל 10 ימים הם אומרים, טוב, עוד 10 ימים, עוד שבועיים.

יוסף צבי רימון: וכל פעם לקראת היום האחרון יש מתח וחושבים שהולכים לעזוב ובאותו לילה ילדים מרטיבים במיטה כי הם חושבים שמחר הם שוב הולכים להיות מגורשים, ואני יודע את זה מאמהות.

יוסף צבי רימון: בנושא משאבים לילדים, אנחנו הגענו עם מתנדבים שדאגו לילדים מגיל חצי שנה עד כיתה י"ב, כל היום והלילה מהרגע הראשון שלא היה שום דבר במלון.

יוסף צבי רימון: לאט לאט התחילו לבוא דברים ואחרי זה קיבלנו גם עזרה ממשרד החינוך וממקומות אחרים, אבל בכל הימים הראשונים היינו לבד, הבאנו משחקים, ציוד מכל הארץ, כל הדברים של טיפול בילדים.

יוסף צבי רימון: השינה במלונות.

יוסף צבי רימון: יש דברים שלא נעים אפילו להגיד אותם אבל אם אתה אומר שמשפחה יכולה להיות אבא ואמא ושני ילדים באותו חדר זה יפה.

יוסף צבי רימון: יכולים להיות ככה 3 ימים.

יוסף צבי רימון: לא יכולים להיות כך חצי שנה.

יוסף צבי רימון: אפילו יחסי אישות אי אפשר לקיים בצורה כזאת, צריך לחשוב על הדברים.

יוסף צבי רימון: זה לא נורמלי, אתה לא יכול, אנשים הופכים להיות פשוט משוגעים ואני ראיתי את הדברים שמתרחשים לנגד עיני ואני לא רוצה להתעסק עכשיו בכל הדברים אלא רק נקודות מסוימות.

יוסף צבי רימון: אחר כך המקומות החדשים, ההכנה של המקומות, הזמן שלקח להכין את המקומות וגם בפועל איך הדברים היו מוכנים.

יוסף צבי רימון: הגיעו לניצן אז בניצן לא היה שום דבר לילדים.

יוסף צבי רימון: מגרשי ספורט, דברים אחרים לילדים, וכשאין לילדים מה לעשות ילדים מסתובבים.

יוסף צבי רימון: וכשילדים מסתובבים מתחילות בעיות.

יוסף צבי רימון: בעיות של סמים, בעיות של מין, כל מיני בעיות שלא היו רגילים בגוש קטיף, שהן רחוקות, לא שייכות בכלל.

יוסף צבי רימון: אבל מסתובבים ויש בעיות.

יוסף צבי רימון: כמובן שברוך השם רוב החבר'ה מצליחים לשמור על איזון למרות הדבר הזה אבל זה לא פשוט.

יוסף צבי רימון: אני חושב שכל הדברים האלה, כל המציאות הזאת של המקומות שלא מוכנים, של קרווילות ובתים, תשתיות שלא מוכנות שגם טכנית אנשים נופלים ונפגעים בכל המקומות האלה, זאת הייתה בעיה נוספת.

יוסף צבי רימון: בעיה נוספת שהיא מבחינתי בעיה מרכזית חוץ מכל הדברים האחרים, זה ענייני תעסוקה.

יוסף צבי רימון: ענייני תעסוקה זה אויב מספר 1.

יוסף צבי רימון: אני אומר את זה באופן נחרץ.

יוסף צבי רימון: ראיתי את זה תוך שבועיים.

יוסף צבי רימון: ראיתי מה קורה קודם כל לבעל ואישה שנמצאים כל היום ביחד.

יוסף צבי רימון: מהבוקר עד הערב ובטראומה כזאת גדולה.

יוסף צבי רימון: אמר לי מישהו מראשי התמ"ת, הוא אמר לי, תדע לך, אם היו משאירים אותי ואת אשתי שבועיים ביחד, בטוח היינו מתגרשים.

יוסף צבי רימון: הדבר מאוד מורכב.

יוסף צבי רימון: נמצאים כל היום והלילה ביחד כשיש טראומה, כשיש בעיות אחרות והדברים האלה גורמים למתח ולמציאות קשה ולצערנו לבעיות קשות של גירושין.

יוסף צבי רימון: יש הרבה גירושין שאנחנו יודעים כבר היום שקיימים בהרבה משפחות וכשיש בעיות בין ההורים זה עובר לילדים.

יוסף צבי רימון: אנחנו יודעים באופן ישיר ביותר, הורים שאינם עובדים הילדים בבעיות בבית הספר, בעיות קשות בריכוז וחוסר למידה ואני יודע בצורה חד משמעית שאנשים שהצלחתי להכניס לעבודה, פתאום הבעיות נפתרו בבית הספר.

יוסף צבי רימון: אני יודע את זה ממש מעוד מקרה ועוד מקרה.

יוסף צבי רימון: אני מקווה שגם היום זה ייפתר, אני מקווה, אני לא יודע, כי יש גבול מסוים שכבר דברים לא נפתרים אבל אני יודע את הקשר הישיר בין הדברים האלה, הפגיעה בזוגיות, הפגיעה בילדים והפגיעה הנפשית.

יוסף צבי רימון: אנשים שהיו רגילים לעבוד בצורה מדהימה, במיוחד אנשים מעל גיל 50 שהזכרתי בפעם שעברה.

יוסף צבי רימון: יש אנשים שהיו מנהלים, עובדים עם 70 עובדים, אנשים שעבדו מהבוקר עד הערב, והאנשים האלה היום קודם כל מנסים למצוא עבודה ולא מוצאים.

יוסף צבי רימון: מסתובבים, מאבדים את הכבוד העצמי, את הביטחון העצמי שלהם, אמר לי מישהו לפני כמה ימים, אין לי כבר יותר סיכוי, אני לא יודע מה לעשות.

יוסף צבי רימון: זה אדם רציני אבל הוא לא יודע מה לעשות.

יוסף צבי רימון: הוא קם בבוקר, שעה וחצי מנקה את החניה שלו, גומר לנקות את החניה, הולך לנקות את החניה של השכן, עובר הלאה ואין לו מה לעשות, מה הוא יכול לעשות בהמשך היום.

יוסף צבי רימון: אבל יש הרבה אנשים שהם גם לא כל כך חזקים כמוהו, שקמים ב-10, 11, משחקים שש בש, דמקה, ויש אנשים במצב עוד יותר גרוע ויש גם כמה שהגיעו להימורים, ויש כאלה שהימרו ואיבדו את כל הכסף שלהם, שאין להם אגורה היום.

יוסף צבי רימון: יש כל מיני דברים שמתרחשים ודבר גורר דבר וענייני תעסוקה זה ממש האויב הגדול ביותר.

יוסף צבי רימון: יש הרבה להאריך אבל רק רציתי לתת כותרות.

יוסף צבי רימון: ואם אני מדבר בשורה התחתונה, דבר אחד זה לראות ולדעת שכל הנזקים האלה, הנזקים הנפשיים, הנזקים הבריאותיים, זה דבר חד משמעי.

יוסף צבי רימון: התקפי לב שאני ראיתי שאנשים במלון, אחד אחרי השני, אנשים שלא היה להם שום בעיות, עוד התקף לב ועוד בית חולים ועוד בית חולים, זה פשוט לא יאומן.

יוסף צבי רימון: הכמות של הנזקים בדברים האלה להכיר בהם, להכיר שיש כאן משהו מיוחד והדבר הזה צריך לדעת שהוא לא מתמטיקה.

יוסף צבי רימון: אתה לא תמיד יכול לדעת, תוכיח שדווקא זה קרה.

יוסף צבי רימון: אולי היית מקבל בכל מקרה התקף לב אבל זה קורה כשיש התקף לב אחד.

יוסף צבי רימון: אבל אם אתה עושה סטטיסטיקה ואתה רואה כל כך הרבה אנשים, מחלות, סימן שיש כאן משהו מיוחד.

יוסף צבי רימון: לכן העבודה המשפטית כאן צריכה להיות לא רק נקודתית כי נקודתית אפשר לדחוף כל אחד, להגיד לו, תוכיח, ולא כל דבר אתה יכול להוכיח.

יוסף צבי רימון: אתה לא יכול להוכיח שאין לך אחות, זה מאוד קשה להוכיח כאן אבל מי שמסתכל על כל התמונה מבין, וואו, חייב להיות קשר כי אתה רואה כל כך הרבה חולים, כל כך הרבה פגיעות נפשיות.

יוסף צבי רימון: זה דבר אחד, הכרה בנזקים בכלים מיוחדים.

יוסף צבי רימון: אני חושב שהכלים השקטים שאת אמרת, אני מסכים איתם, אסור שזה יהיה פרטני, זה צריך להיות גם בראייה כוללת ואז גם הדברים האלה באים לידי ביטוי בצורה אחרת.

יוסף צבי רימון: נקודה מרכזית נוספת, הכנסת עוד עובדים רציניים לשטח.

יוסף צבי רימון: לא עובדת סוציאלית אחת פה או שם, צריך להביא כמויות של מטפלים, עשרות, מאות אנשים, פסיכולוגים, פסיכיאטריים, יועצים בכל הכמות שצריך כדי לפתור את הדברים כמה שיותר מהר.

יוסף צבי רימון: הדבר האחרון זה לדאוג לתעסוקה יזומה לכולם.

יוסף צבי רימון: מי שלא מוצא עבודה, הזכרתי את זה מעט פעם שעברה, לדאוג לו לתעסוקה, שלכל אדם תהיה תעסוקה.

יוסף צבי רימון: אדם בלי תעסוקה אנחנו מכניסים אותו במצב הזה, בטראומה הזאת כמה שנים קודם לקבר ולצערי המציאות שאני חווה אצל אנשי גוש קטיף היום, הייתי אומר בצורה קיצונית, אין בית אשר אין שם מת.

יוסף צבי רימון: לא מת במובן של מת - - -

עמירה דותן: קשה לנו גם ככה, כבוד הרב, אז בוא לא נוסיף - - -

יוסף צבי רימון: יש פגיעה קשה בילדים, במבוגרים, זה פחות או יותר התיאור.

עמירה דותן: בעצם מה שאתה אומר ואני מאוד מסכימה עם כל מילה שלך שמעבר לקשר בין גוף ונפש יש כמובן קשר עצום בין תעסוקה ונפש ובריאות בכלל.

עמירה דותן: כשאדם מרגיש שהוא רצוי, שהוא מועסק, שיש לו בשביל מה לקום בבוקר, כמובן שגם בריאותו הנפשית והפיזית היא הרבה יותר טובה מאשר במצוקה שגם מתחילה במצוקה וחוסר מעש.

עמירה דותן: בבקשה רחלי יחיאלי.

רחל יחיאלי: אני בסך הכל לא יודעת יותר מדי מה זה לדבר בכנסת ודברים כאלה.

רחל יחיאלי: בסך הכל באתי הנה בתור נערה מגוש קטיף, ילדה שנולדה בגוש קטיף, גדלה בגוש קטיף, כל החיים שלי היו גוש קטיף ופתאום בבת אחת לא היה לי גוש קטיף.

רחל יחיאלי: לא לי ולא לכל החברים שלי.

רחל יחיאלי: הגענו ליום שאחרי.

רחל יחיאלי: על כל התקופה שלפני אני לא רוצה להתחיל עכשיו לדבר.

רחל יחיאלי: היום שאחרי.

רחל יחיאלי: אנחנו מגיעים למצב שאין לנו שום כתובת לפנות אליה, אנחנו מרגישים פשוט אבודים לגמרי.

רחל יחיאלי: אין לנו מקום משלנו בעולם.

רחל יחיאלי: תופעות של חבר'ה שהגיעו למלונות בירושלים שגם ככה המצב הנפשי שלי קשה וגם ככה אין לי מקום לחזור אליו, לחזור להורים, ההורים שלי שבורים ומרוסקים גם ככה, והאחים הקטנים שלי לא מבינים מה קורה איתי.

רחל יחיאלי: אז מה אעשה כשאין לי מה לעשות?

רחל יחיאלי: אני יורדת לכיכר ציון.

רחל יחיאלי: ומה אני רואה בכיכר ציון?

רחל יחיאלי: סמים.

רחל יחיאלי: יש לי המון, המון חברים שלא היו במקומות האלה בכלל.

רחל יחיאלי: יש כאלה שאולי אם היה סיכון אז הם צנחו לגמרי למטה.

רחל יחיאלי: הגיעו למקרים קשים של סמים.

רחל יחיאלי: הגיעו למקרים של בעיות פסיכיאטריות מאוד חמורות.

רחל יחיאלי: חברה מאוד טובה שלי שלמדנו יחד 12 שנים, מכיתה א' עד י"ב ואני מכירה אותה לגמרי, ואני יכולה להגיד שהיא לא אחת שהיו לה טראומות, בעיות פסיכיאטריות קודם, ופתאום, בבת אחת ראיתי את הילדה יוצאת מדעתה מול העיניים שלי.

רחל יחיאלי: פתאום היא מדברת דברים לא קשורים, לא הגיוני, הייתה במצב קשה ואחר כך היא התאשפזה.

רחל יחיאלי: ילדים שהיו נורמלים, רגילים לחלוטין והיו להם חיים טובים ומקסימים, ובבת אחת איבדנו הכל.

רחל יחיאלי: אני לא יכולה לנתח את זה, קשה לי מבחינה פסיכולוגית ומשאר הבחינות לבוא ולספר לכם את הסיפור שלנו כילדים כנוער שחווה את כל החוויה הזאת מנקודה שלא הכרנו עולם אחר.

רחל יחיאלי: לא הכרנו חיים אחרים.

רחל יחיאלי: גדלנו בגן העדן שלנו והיה לנו מדהים שם ואיבדנו הכל בבת אחת.

רחל יחיאלי: איך להתמודד עם זה עכשיו?

רחל יחיאלי: אני עושה שירות לאומי עם נוער גוש קטיף בכלל ואני מדברת עם הנוער, מדברת עם החבר'ה.

רחל יחיאלי: בשיחה שהייתה לי יום אחד עם אחת מהבנות היא מספרת לי שהיא יושבת באולפנא ומרגישה שמרוב שפגעו בה אז היא גם יכולה לפגוע בעצמה והיא באה וחותכת לעצמה את הורידים.

רחל יחיאלי: והיא יושבת בחדר, בהתחלה היא עושה את זה בשקט בפינה, בחדר שלה באולפנא.

רחל יחיאלי: פתאום חברה שלה נכנסת, מסתכלת עליה ואומרת לה, מה, גם את חותכת לעצמך את הידיים?

רחל יחיאלי: וזה בנות מבתים טובים, בנות מצוינות שלא היה להן שום עבר כזה וזה מגיע פתאום משום מקום, והן בעצמן לא יודעות איך להתמודד עם זה כי מצד אחד, איך אני עושה דבר כזה נורא לעצמי אבל מצד שני, אני לא שולטת בזה.

רחל יחיאלי: אז מה, אני אלך עכשיו לפסיכולוג או לעובד סוציאלי?

רחל יחיאלי: לא שאני רוצה להשמיץ אותם אבל מה, אני משוגעת?

רחל יחיאלי: אני פסיכית?

רחל יחיאלי: אתם מכירים את כל הסטיגמות שיש לכולם מזה.

רחל יחיאלי: ובכלל, עד שאותה ילדה הגיע למצב שהיא מוכנה לקבל טיפול עברו חודשים, ובינתיים הפגיעה נראית עליה.

רחל יחיאלי: והיא כל הזמן לבשה שרוולים ארוכים כדי שאף אחד לא ידע איך היא ניסתה לפגוע בעצמה ומנתקת קשר עם חברות כי לאט לאט הן מגלות את הבעיות כי זה דברים שאי אפשר לשמור אותם בסוד, דברים שלא ראינו קודם, לא אני, לא החברים שלי.

רחל יחיאלי: וזו תחושה שאיבדנו את הכל ברגע, פשוט לא מצאנו לאן ללכת.

רחל יחיאלי: כל התהליך של השיקום הוא עדיין ארוך, קשה.

רחל יחיאלי: אם אני עכשיו בשירות לאומי, סיימתי י"ב בשנה שעברה, תעודת בגרות יש לי, לא לכולנו יש.

רחל יחיאלי: היינו אמורים כמו כולם להתחיל שנת לימודים בספטמבר אבל זו מסגרת חדשה אז חלק הלכו לשירות לאומי וחלק להתגייס לצבא וחלק לישיבות ואתה מגיע למסגרת חדשה ואתה לא מוצא את עצמך.

רחל יחיאלי: כי גם ככה זה מקום חדש לגמרי וזה עולם אחר לגמרי.

רחל יחיאלי: ואין לי אפילו בית לחזור אליו שאני אוכל לדעת, בסדר, אז מתחילים מקום חדש אבל לפחות יש לי את התמיכה, את הגב של הבית.

רחל יחיאלי: המשפחה שלי לא יציבה, ההורים שלי לא עובדים.

רחל יחיאלי: יש לי חברות שהיו מפרנסות מהמשכורת של השירות לאומי, מה-780 שקל שהן מקבלות, את ההורים שלהם.

רחל יחיאלי: 100 שקל היה נשאר אצלן לצורך הצרכים החודשיים הבסיסיים, כל השאר היה עובר להורים כי להורים לא היה ממה לחיות.

רחל יחיאלי: זה הגיע לרמות כאלה שלפעמים בא לך לצעוק, מי יכול לעזור לי בכלל, אין לי כתובת, אין לי מישהו לפנות אליו.

רחל יחיאלי: כלום.

רחל יחיאלי: וזה עוד לפני שאני מתחיל להתמודד עם כל הבעיות הפסיכולוגיות.

רחל יחיאלי: הדברים הכי פשוטים.

רחל יחיאלי: זהו.

רחל יחיאלי: אין לי מה להוסיף חוץ מזה שאני בסך הכל רואה את זה מהנקודה של ילדה שגדלה בתוך המציאות הזאת ובבת אחת איבדה הכל.

רחל יחיאלי: אני לא היחידה ולצערי יש כמוני עוד מאות.

עמירה דותן: ראשית אני מאוד מודה לך על כל מילה שאמרת.

עמירה דותן: כל מילה שאגיד עכשיו מיותרת לגמרי.

עמירה דותן: אני רוצה להבין שתי נקודות.

עמירה דותן: האחת, לאותן מסגרות חדשות שזה יכול להיות אמרת, שירות לאומי או מסגרת לימודית, למישהו שהולך למסגרת, לא מי שנעלם מהמסגרת, האם שם אין כתובת?

עמירה דותן: כי לפי דברייך אני מבינה שגם שם אין כתובת.

רחל יחיאלי: פעם ראשונה שבכלל הייתה פניה אלי אם אני רוצה לדבר עם העובדת הסוציאלית הייתה בסביבות דצמבר, אחרי שכבר עזבתי מקום שירות אחד בגלל שהיה לי מאוד קשה להתמודד.

רחל יחיאלי: התחלתי שירות לאומי שבוע אחרי הגירוש.

רחל יחיאלי: הגעתי עם הארגזים של הצבא, מכפר פינס שם היינו המשפחה לדירת שירות.

רחל יחיאלי: ככה התחלתי שירות לאומי, ככה עוד הרבה כמוני התחילו.

עמירה דותן: בשירות הלאומי אין כתובת?

עמירה דותן: כי אני מכירה את הצבא, אני לא מכירה את השירות הלאומי.

רחל יחיאלי: שום דבר לא היה ברור, עשיתי מאמץ למצוא את הכתובת אבל לקח זמן, וגם אז, זה לא עובדות סוציאליות שהוכשרו לטפל במקרים כמונו.

רחל יחיאלי: וגם לאו דווקא מבחינת השירות הלאומי עצמו, מקום העבודה שלי איפה שאני עושה שירות לאומי, אמרו לי: יופי, אני ממש מצטער שהיום יש לוויות ל-15 אנשים חברים שלך, אבל יש לך שעות עבודה שאת צריכה למלא.

רחל יחיאלי: קצת רגישות, באמת.

עמירה דותן: זאת נקודה אחת רחלי, נקודה שנייה שאת אומרת זה כל נושא הסטיגמה שהוא באמת מפריע לי כל הזמן כי אני יודעת כמה קשה לאנשים נורמלים שגדלו במקום, כמו שאת אומרת, גן עדן, בחיים לגמרי נורמלים ופתאום ללכת לפסיכולוג או פתאום ללכת לעובד סוציאלי, אתם מדברים על זה באיזשהו מקום?

רחל יחיאלי: כן, אנחנו מדברים על זה.

רחל יחיאלי: לאט, לאט הסטיגמות משתנות.

רחל יחיאלי: אני יכולה להגיד שיש לי המון חברים שהם גם נפגעי טרור שכולם יודעים שיום אחרי פיגוע מגיעה עובדת סוציאלית ולא יוצאת שבוע וכל הזמן שואלת, איך את מרגישה ואיך את חשה וכל הדברים האלה שבאמת לא יכולנו לסבול את זה.

רחל יחיאלי: אבל גם אנחנו וגם הצעירים יותר הבינו שאין מה לעשות, השירות הפסיכולוגי יכול לעזור וזה שאני הולך לפסיכולוג או לפסיכיאטר לא אומר שאני פסיכית.

רחל יחיאלי: זה אומר שאני מודע לבעיה שלי ואני יכול לבוא ולהתגבר עליה אבל גם זה עניין של תהליך.

רחל יחיאלי: אותה אחת שחתכה לעצמה את הידיים, חודשיים שלמים ניסינו לשכנע אותה לבוא ולטפל.

רחל יחיאלי: ואני נמצאת במצב לא נעים, מצד אחד אני רוצה לדווח עליה ומצד שני היא חברה שלי, אם אני מדווחת עליה מאחורי הגב אני מאבדת את האמון שלה.

רחל יחיאלי: ברוך השם היא נכנסה לטיפול, אבל היא נכנסה לטיפול שלא התאים לה, אז עכשיו צריך ללכת ולחפש טיפול אחר שיתאים.

רחל יחיאלי: ואיך היא תמצא טיפול שמתאים אחרי שלא מספיק שהיא הגיעה לשלב שהיא מוכנה לקבל טיפול, היא נפגעה מאוד מהטיפול, אז עכשיו להתחיל טיפול חדש?

רחל יחיאלי: אומנם סך הכל החומות לאט לאט מכל הסטיגמות האלה על הפסיכולוגים נשברות אבל גם זה עניין של תהליך, גם זה לוקח זמן.

רחל יחיאלי: בינתיים אין לנו זמן, אני רואה חברים מתפרקים לי מול העיניים.

רחל יחיאלי: לא מסוגלים לבוא ולאסוף את עצמם.

רחל יחיאלי: אנחנו כבר כמעט שנה אחר כך.

אורי אריאל: אני מתקשה לדבר אחרי הדברים.

אורי אריאל: מה אפשר להוסיף עכשיו?

אורי אריאל: היינו בבוקר בוועדת כספים, המדינה הסבירה למה ילדים בני שלוש ומטה לא צריכים לקבל שום דבר.

אורי אריאל: הם אולי נפגעו יותר מכולם.

אורי אריאל: יושב היועץ המשפטי של מנהלת סל"ע ומסביר בתוקף למה אי אפשר.

אורי אריאל: אין אף אחד בכל החדר, לא משנה ג'ומס, ימין שמאל שחושב שלא צריך פעם אחת, כולם מסכימים שצריך וכולם אומרים גם איך לעשות.

אורי אריאל: לא רק בסדר צריך, אבל אנחנו לא יודעים איך לעשות את זה, קורה לפעמים.

אורי אריאל: אבל האיש ממנהלת סל"ע מתעקש שזה לא יינתן.

אורי אריאל: כדי להבין על מה מדובר, מדובר על סדר גודל שבין 4 ל 5 מיליון שקל.

אורי אריאל: זאת אומרת, יש 10 מיליארד, מדברים על ההתנתקות ועל כל מה שקשור.

אורי אריאל: ואז יש סעיף של 4 מיליון שקל לילדים הכי קטנים שצריכים טיפול, שצריכים סיוע.

אורי אריאל: שהמשפחה צריכה משהו.

אורי אריאל: תראו, אני לא יודע שוב איך לומר את זה בצורה שלא תפגע, אין לי עניין לפגוע באף אחד.

אורי אריאל: לסדום דמינו?

אורי אריאל: מה קרה לנו?

אורי אריאל: מה רחלי לא בסדר?

אורי אריאל: היא פשעה?

אורי אריאל: היא חטאה למישהו?

אורי אריאל: היא הכעיסה מישהו?

אורי אריאל: מה היא לא בסדר?

עמירה דותן: היא מקסימה, לא שהיא לא בסדר.

אורי אריאל: אני לא יודע איך להגיד את זה יותר.

אורי אריאל: סל"ע זה ראשי תיבות, כך לימדו אותי, סיוע למפוני גוש קטיף וצפון השומרון.

אורי אריאל: למה אתם לא דופקים על השולחן?

אורי אריאל: למה אתם לא אומרים זה לא בסדר?

אורי אריאל: בסדר, אתם לא יכולים, אבל אתם לא אמורים להביא את הכסף מהבית לטפל בעובדות הסוציאליות שאין להם תקן.

אורי אריאל: בסדר?

אורי אריאל: אין שר עבודה ורווחה, למה?

אורי אריאל: ככה.

אורי אריאל: קואליציה, מה זה משנה, אין.

אורי אריאל: למה אתם לא זועקים?

אורי אריאל: למה אתם לא מרימים את קולכם?

אורי אריאל: למה אתם לא משביתים את העבודה של המינהלת אם אין לכם כלים?

אורי אריאל: אל תהיו משת"פים של הממשלה הזאת, לכל הרוחות.

אורי אריאל: מה קרה?

אורי אריאל: למה אתם צריכים לשתף פעולה עם הדבר הזה?

אורי אריאל: אני שומע את המנכ"ל היוצא מסביר, הכל בסדר.

אורי אריאל: בכלל, נופת צופים, הנה פלמחים מסתדרים.

אורי אריאל: לא עובר יומיים, אין פלמחים.

אורי אריאל: אומרים, ניצנים מתקדם.

אורי אריאל: בא ראש העיר מהצרי, מסביר, לא מתקדם כלום, אנחנו נתקע את הכל.

אורי אריאל: למה?

אורי אריאל: יש לו סיבות שלו.

אורי אריאל: אני לא דן אותו על זה בכלל.

אורי אריאל: תפסיקו במנהלת להיות משת"פים של הממשלה.

אורי אריאל: תהיו אתם עצמכם, הורים לילדים, אתם יודעים מה זה להיות הורים לילדים.

אורי אריאל: תזעקו, כן, גם כשאתם עובדי ממשלה מותר לכם לזעוק.

אורי אריאל: תקשי"ר, מה תקשי"ר, אני לא יודע.

אורי אריאל: יש פה אלפי אנשים שכל יום מוכים מחדש.

אורי אריאל: קמים לערפל, לא יודעים מה עתידם, איפה בית הקבע שלהם?

אורי אריאל: חבל לדבר על זה בכלל.

אורי אריאל: מי יודע?

אורי אריאל: אין עוד קהילה אחת שיודעת לאן היא הולכת בכלל.

אורי אריאל: ואני מדבר על אלה ששיתפו פעולה איתכם ועם הממשלה.

אורי אריאל: בסדר יש טענה, כפר דרום הוא לא שיתף פעולה, כן, אז מה?

אורי אריאל: אז מגיע להם עונש, נניח, בסדר.

אורי אריאל: אתם לא יכולים להגיד את זה על תושבי ניסנית שהלכו לגולף באשקלון.

אורי אריאל: ואנשי מבקיעים שהיינו אצלם ביום חמישי וראינו אותם בחרפתם.

אורי אריאל: פאת שדה ורפיח גם, הלכו איתכם יד ביד, לאן הבאתם אותם?

אורי אריאל: אני רוצה רק לבקש מכם דבר אחד, תהיו קצת יותר השופר שלהם, קצת פחות של הממשלה.

אורי אריאל: קצת פחות, בסדר?

אורי אריאל: אל תתפטרו, זה עבודה, לא יודע מה כל אחד ושיקוליו.

אורי אריאל: תצאו החוצה.

אורי אריאל: תצאו מהארון, אל תיתנו לאנשים האלה להירמס לגמרי, בסדר?

אורי אריאל: אני מצטער שאני צריך לעזוב, יש לי ישיבה אחרת.

עמירה דותן: אנחנו יודעים שאתה עוזב פיזית, לא עוזב נפשית.

עמירה דותן: תודה.

עמירה דותן: שרי, תציגי את המצגת שלך בבקשה.

שרי סובוביץ: אני עובדת מספט

שרי סובוביץ: מבר עם האוכלוסייה של אנשי גוש קטיף, בהתחלה בחפץ חיים ואחר כך ביד בנימין.

שרי סובוביץ: פגשתי חיילים תושבי גוש קטיף בתום חופשת ההתנתקות שהם קיבלו בטרם שובם לצבא.

שרי סובוביץ: זו הייתה פגישה לגמרי לא פשוטה.

שרי סובוביץ: ילדים, נוער מבוגרים, צוותים חינוכיים, יש בית ספר קולט שהיה צריך לשמור על האיזון שלו.

שרי סובוביץ: הוא קלט בבת אחת קרוב למאה ילדים.

שרי סובוביץ: הוא שם על האג'נדה שלו באופן מאוד מרכזי את הקליטה מצד אחד.

שרי סובוביץ: מצד שני זה הזיז את כל האג'נדה שלו הצידה והיה צריך להדריך גם את הצוות החינוכי, צוות של קופת חולים, דיברו כאן על קשיים רפואיים, שהיה צריך להבין מול מה הוא עומד כי כשגני טל למשל ציינו 30 יום לעקירה הגיעו אנשים עם תעוקת לב לקופת חולים והיה צריך שיבינו איך לתשאל אותם.

שרי סובוביץ: האמת שהיום כבר ההיקף הרבה יותר גדול ממה שאתם רואים במצגת.

שרי סובוביץ: הקשיים שהאוכלוסייה מתמודדת איתם זה שבירת רציפויות למעשה מכל סוג שניתן לחשוב עליו.

שרי סובוביץ: אם זה עבודה, בית, קהילה, בית ספר.

שרי סובוביץ: אפילו המבנה השכונתי ביישובים ששמרו על המבנה הקהילתי שלהם, לא נשמר משיקולי אכלוס של הקרווילות.

שרי סובוביץ: חוסר ודאות ובלבול, תחושות של אובדן ואבל ופוסט טראומה שנגרם לא רק מהתקופה של הפצמ"רים אלא גם מההתרחשויות בקיץ.

שרי סובוביץ: זה בא לידי ביטוי בבלבול וקשיי ריכוז גם אצל מבוגרים, ירידה בזיכרון, הפרעות אכילה, הפרעות שינה.

שרי סובוביץ: עליה בשימוש בתרופות פסיכיאטריות, בתרופות כדי להירדם.

שרי סובוביץ: סף תסכול נמוך, פגיעה במערכת החיסונית.

שרי סובוביץ: ראינו אצל ילדים אפילו תופעות חיצוניות של ירידה במערכת החיסונית, פצעים.

שרי סובוביץ: אובדן סמכות הורית ופגיעה בדימוי העצמי.

שרי סובוביץ: חלק מזה זה גם בגלל אובדן מקום העבודה.

שרי סובוביץ: אצל הילדים בנוסף לכל יש גם הרטבה, חרדה, וירידה גורפת בלימודים כולל אצל ילדים מחוננים.

שרי סובוביץ: הנוער זה סיפור בפני עצמו שגם במצב תקין, נורמלי, נוער זה נושא מורכב, על אחת כמה וכמה כרגע.

שרי סובוביץ: בנוסף לאפיונים של המבוגרים, אנחנו רואים גם סערת רגשות של כאב ונבגדות ותחושה של זעם והשפלה.

שרי סובוביץ: געגועים עזים הביתה ששמענו עליהם קודם.

שרי סובוביץ: הם לא מוצאים לעצמם מקום, אין לאן ללכת, אין פינה לעצמי, אין איפה להיות.

שרי סובוביץ: בלבול בין ממשלה למדינה, חברה, צבא, שב"כ, משטרה.

שרי סובוביץ: היחס לכל המוסדות הללו.

שרי סובוביץ: הלכה מול צבא, נאמנויות, אמונות וערכים, היחס להורים, למורים ולרבנים בכלל לא מובן מאליו כבר.

שרי סובוביץ: גם נושא של נאמנויות, למשל נערה שלא מסוגלת להיכנס לתחנה מרכזית כי היא נכנסת לרעד כשהיא רואה חיילים, ונסעה לעמונה.

שרי סובוביץ: ושאלתי אותה, למה את נוסעת לעמונה, הרי את יודעת שקשה לך לפגוש חיילים?

שרי סובוביץ: היא אומרת, מה זאת אומרת?

שרי סובוביץ: הם באו לעזור לנו כשאנחנו היינו צריכים, עכשיו אני חייבת לנסוע לעזור להם.

שרי סובוביץ: ושם מול החיילים היא חוותה טראומה על טראומה.

שרי סובוביץ: שבירת נורמות, קושי להשתלב במסגרות.

שרי סובוביץ: יש לי פה מכתב שהגיע אלי על ידי אמא מבוהלת שחשבה שהבת אובדנית, הבת השאירה את המכתב מונח.

שרי סובוביץ: "בעזרתו יתברך, אמא.

שרי סובוביץ: השעה ארבע ורבע בלילה, אני עוד לא ישנה.

שרי סובוביץ: מה אני עושה?

שרי סובוביץ: חושבת ובוכה מול הזיכרונות.

שרי סובוביץ: והדבר היחיד שנשאר לי לעשות זה לבכות.

שרי סובוביץ: אני בטוחה שאני לא היחידה ושיש עוד הרבה.

שרי סובוביץ: בגלל שאני לא ממש עייפה וממש לא בכיוון של להירדם, החלטתי לכתוב על ההרגשה הכללית ולנפץ לכם את המחשבה שנראה לכם שאני לומדת.

שרי סובוביץ: לא אמא, אני לא לומדת.

שרי סובוביץ: אני מגיעה לאולפנא, משתדלת להיכנס לשיעורים בשביל ה-V לכל השאר נדאג בהמשך.

שרי סובוביץ: לפעמים אני עושה לעצמי הנחות וכבר בהתחלה לא נכנסת לשיעור.

שרי סובוביץ: לא אמא, אני ממש לא רוצה ללמוד.

שרי סובוביץ: אני בכלל לא רוצה להמשיך בחיים.

שרי סובוביץ: זאת אומרת, אני רוצה לשבת כל היום לבכות ולהתגעגע ואני מרגישה שכל אחד שאומר לי להיכנס ללימודים רוצה ברעתי.

שרי סובוביץ: אני יודעת שזה לא נכון, אבל ככה אני מרגישה.

שרי סובוביץ: אני לא רוצה לסגור פרק בחיי ולהתחיל חדש.

שרי סובוביץ: שהפרק הנפלא הזה יישאר לי בזיכרון הרחוק בלבד?

שרי סובוביץ: אני רוצה להמשיך לבכות ולהתגעגע באמת.

שרי סובוביץ: אני מרגישה כמו צמח שיכול לגדול רק באדמה אחת ופתאום עקרו אותו והוא לא יכול להמשיך לגדול באדמה אחרת.

שרי סובוביץ: אמא, אני באמת מבקשת ממך שאם אין לך משהו להגיד לי חוץ מלדרוש ממני ללמוד אז אל תגידי לי כלום.

שרי סובוביץ: שיתפתי אותך ואני בטוחה שאם תדרשי ממני זה לא יגרום לשינוי.

שרי סובוביץ: יום נעים.

שרי סובוביץ: " חתימה.

שרי סובוביץ: והיא מוסיפה, "נ. ב.

שרי סובוביץ: שתדעי שגם בלילות האחרונים שכן ישנתי חלמתי על" ופה היא מוסיפה את שם היישוב.

שרי סובוביץ: אני לא חושבת שזאת ילדה אובדנית אבל זאת בהחלט ילדה שמאוד זקוקה להתאבל ומתקשה לחזור לחיים ולתפקוד ולהגשת עבודות וציונים, בעיקר בבתי ספר קולטים שלא השכילו להבין את הקשיים של הילדים שהגיעו אליהם.

שרי סובוביץ: אובדן אמון בהורים, בממסד, במדינה ובמוסדותיה, חלק מהנוער היום אומר, הבנו למה אתם מסוגלים, עכשיו תזוזו הצידה.

שרי סובוביץ: אמרתם שתצילו את המצב ולא הצלתם אותו.

שרי סובוביץ: ראקטיבציה של טראומה וטראומה נוספת זה בעקבות האירועים של עמונה.

שרי סובוביץ: הכנתי פה שקף שבעזרתו אני רוצה להמחיש את התחושה של הנוער.

שרי סובוביץ: אנחנו זה למעשה כל מי שעומד מולם.

שרי סובוביץ: אני רק רוצה להפנות את תשומת ליבכם מימין לתמונה לאנדרטה שבצומת כיסופים שמלמדת על מערכת היחסים של האוכלוסייה עם הצבא.

שרי סובוביץ: מתחתיה יש את התמונה של המקום שתוחזק על ידי הנוער בעזרת הזדכות על בקבוקים ופחיות כדי לארח בו את החיילים.

שרי סובוביץ: האפיונים של המאבק של תושבי גוש קטיף שהיה מאבק לא אלים, בדרכי הסברה ועם הסלוגן המוביל, יש לנו אהבה והיא תנצח.

שרי סובוביץ: אחרי ארועי עמונה זה צבע את האוכלוסייה בצבע שהוא ממש לא הצבע שלה ויש הרבה מאוד אנשים שלא יודעים לעשות את האבחנה הזאת.

שרי סובוביץ: כשהנוער מתוסכל וכואב ומרגיש מושפל זה בא לידי ביטוי, כפי שאתם רואים במצגת, כל מה שכתוב מתחת לצבע, מבחינתם זה המייצג של מי שפגע, וזה בא לידי ביטוי גם ככה וגם ככה וגם געגועים מאוד עזים לכל מה שמזכיר ים ובעבודות שעשיתי עם נוער רואים את הילדות המפורקת.

שרי סובוביץ: לפני יום העצמאות, נער שאתם רואים שהוא הולך עם כל הצמידים הכתומים, אמר לי בקול רועד ועיניים מלאות דמעות שהוא לא יתלה דגל על הבית והוא עוזב את המדינה הזאת והולך לחיות בארץ אחרת.

שרי סובוביץ: כששאלתי אותו למה הוא מוותר על הדגל, הדגל הזה לא שייך לימין או לשמאל או לראש הממשלה, זה הדגל שלך, למה אתה מוותר על הדגל?

שרי סובוביץ: ואחרי עוד עבודה ועיבוד, שבועיים אחרי כן הוא מגיע עם הצמיד הזה, הוא מבקש ממני לכתוב לו בין הדגלונים, למרות הכל זאת הארץ שלי.

שרי סובוביץ: וזה ילד שהם העלו הצגה והמחיזו והוא לקח את התפקיד של חייל שמאלני שבסופו של דבר עובר לצד השני ולא רוצה לפנות.

שרי סובוביץ: זאת הייתה איזושהי משאלה שלהם כנראה והם הביאו אותה לידי ביטוי בהצגה, הוא לבש פליז והזיע בטירוף אבל את הצמידים הכתומים בשום אופן לא מוריד אפילו לשנייה.

שרי סובוביץ: המטרה של התהליך זה לאפשר להם נרמול רגשות.

שרי סובוביץ: אנשים מרגישים שהם יוצאים מדעתם.

שרי סובוביץ: כשבתוך קבוצה שומעים שגם לי קשה לישון וגם אני מתפרץ בקלות ועוד כהנה וכהנה, זה יוצר תחושה שאני נורמלי, הסיטואציה פשוט לא נורמלית.

שרי סובוביץ: בירור והעברת מושגים, איבוד אובדן, רציתי לתת לכם הדגמות לתהליך אבל לצערי הרמקולים לא מתפקדים.

שרי סובוביץ: ויסות עצמי והתארגנות, גם למבוגרים, גם לילדים.

שרי סובוביץ: חיבור לכוחות שישנם ובדיעבד לנסות למנף את המצב, להפוך את הלימון אם אפשר, ללימונדה.

שרי סובוביץ: זאת קבוצת המשך שהתקבצו אליה אנשים שעברו בין 12 ל-15 מפגשים של איבוד אובדן, וזאת קבוצה שנוצרה בעקבות זה שהיה מאוד קשה לראיין את האנשים לטובת השמה מקצועית כי האנשים היו מאוד לא בפוקוס ואז בנינו קבוצה שהמטרה שלה לברר מה אני רוצה, ודרך תהליכים.

שרי סובוביץ: הקלף למטה מראה את הקושי אבל כבר מתחילים לראות אופציה של חיים חדשים.

שרי סובוביץ: העבודה נעשית באמצעים מגוונים כדי שכל אחד יוכל להתחבר אל מה שמדבר אליו.

שרי סובוביץ: בסופו של תהליך יש כתיבה שהילדים מכינים יומנים ואלבומים לטובת תיעוד ושימור כשמעבר לערך המתבקש של זה הדבר גם מאפשר לבנות מחדש את הרציפות שנשברה של עבר, הווה, עתיד ולהרפות קצת.

שרי סובוביץ: לשמר את זה, זה שמור במחברת, אפשר קצת להניח ולהרפות.

שרי סובוביץ: כאן אתם רואים עבודות של נוער.

שרי סובוביץ: העבודה למעלה משמאל כמעט כולה עשויה מחול.

שרי סובוביץ: כשהבאתי להם את החול זה היה משהו שהציף מאוד רגשית.

שרי סובוביץ: הילדה שעם הרבה הומור ממחישה את תחושת התלישות.

שרי סובוביץ: ופשוט צריך לדעת ללכת הלאה מצד אחד, ומצד שני הילדות המפורקת והגעגועים לים והכוח ששואבים מחברות.

שרי סובוביץ: עוד פעם אנחנו רואים את הילדות המפורקת, את הים.

שרי סובוביץ: יש את השלט: אחי, אל תגרש אותי ואת הבית שלה בשלבים שונים של הריסה.

שרי סובוביץ: כאן רואים נערה ששמה תמונה של הקרווילה וכתבה, לא נשכח ולא נסלח.

שרי סובוביץ: אבל הדבק עם הנצנצים, התייבש ונמחק.

שרי סובוביץ: ביקשתי ממנה שתחזור על זה שוב אחרי שבוע והיא חזרה שוב וזה נמחק שוב.

שרי סובוביץ: בפעם השלישית היא חזרה שוב והוסיפה תמונה של הבית.

שרי סובוביץ: אמרתי לה שלא רואים את המילה, "נסלח" והיא אמרה, עזבי, לא משנה.

שרי סובוביץ: אני לא יודעת אם היא סולחת אבל זה מראה את המשמעות של התהליך כשיש מקום שאפשר להביא אליו את הכאב ואת הזעם ואת כל קשת הרגשות, אז אפשר אולי להגיע לאיזושהי יכולת להשתלב חזרה בחיים.

שרי סובוביץ: כאן אתם רואים עבודה שעשיתי עם ילדים בכיתה א' שכשדיברתי איתם באופן ישיר הם פרצו בבכי.

שרי סובוביץ: הם היו בגן, אם מדברים על ילדים מתחת לגיל 3, הם היו בשנה שעברה בגן.

שרי סובוביץ: לא לכולם דווח מה שקרה.

שרי סובוביץ: לא כולם מבינים למה לא חוזרים הביתה.

שרי סובוביץ: כולם מאוד מתגעגעים הביתה.

שרי סובוביץ: בחרתי בדמות של צב כי חשבתי שמבחינה מטפורית הוא יכול להתאים, כלומר, הקצב שלו, הוא יכול להתכנס לתוך עצמו.

שרי סובוביץ: והילדים אמרו לי, "ואי אפשר לגרש אותו מהבית.

שרי סובוביץ: " וכשניהלנו את הדו שיח בעזרת הגרביים שיצרתי יחד איתם, מאיפה אתה?

שרי סובוביץ: הילד עונה לי, אני מחפץ חיים.

שרי סובוביץ: מה פתאום, אתה מגוש קטיף, אבל, אבל והמשיך הדיאלוג.

שרי סובוביץ: כאן רואים ילדה שמתארת את הרכב של ההורים, הם עזבו שבוע לפני.

שרי סובוביץ: אבל איך נראה הרכב, ותוך כדי נסיעה, אבא בוכה כאילו עומדים לשבות אותו.

שרי סובוביץ: מתחת לקשקושים כתוב: בית כנסת.

שרי סובוביץ: היא יודעת לצייר.

שרי סובוביץ: שימו לב לפרופורציה בין גודל הבית הפרטי לבין המילים בית כנסת.

שרי סובוביץ: גוש קטיף היכן אתה?

שרי סובוביץ: בצד השני היא כתבה בכל הצבעים של ההריסות, הצילו, הצילו.

שרי סובוביץ: כמובן שזה טופל בהתאם.

שרי סובוביץ: חשוב לי לציין גם שכל מה שאתם רואים כאן נעשה בהסכמתם של הנוגעים בדבר למרות שזה אנונימי.

שרי סובוביץ: בכי שמתאר את היום האחרון ונערה עדינה וצעירה בת עשר וחצי שמציירת את הים של גוש קטיף ואת הבכי ואת הגירוש ואת הבלבול שלי וחרב להרוג את אריק שרון, ואקדח להרוג את אריק שרון, זה היה ממש בתקופת ההתחלה, עוד כשהוא היה בריא.

שרי סובוביץ: ולילד קשה מאוד להכיל רגשות כל כך קשים.

שרי סובוביץ: כמובן שנעשתה סביב זה עבודה.

שרי סובוביץ: ובשבוע שעבר היא נתנה לי את היומן בו היא תיעדה את מה שעברה עליה כדי לסרוק אותו וגם נתנה לי את רשותה אחרי שמחקתי את שמה.

שרי סובוביץ: היא כותבת כך: "אני עד 120 שנה לגירוש והצלחה בחיי.

שרי סובוביץ: אריאל שרון, זה בלי הלב שפינה אותו מהבית הגדול שלי.

שרי סובוביץ: שרי" אני רק רוצה להפנות את תשומת ליבכם בשינוי בהשקפה", היא זאת שעזרה לי להבין שארץ ישראל תלויה בי ובכל אחד מעמי.

שרי סובוביץ: " אני מעולם לא אמרתי את זה, זה שלה.

שרי סובוביץ: זה פשוט צף בחזרה מעבר לזעם ולכאב בעקבות התהליך, ההבנה הזאת והאחריות המחודשת.

שרי סובוביץ: ילד שצייר ואמר לי, רציתי לכתוב לנצח.

שרי סובוביץ: אמרתי לו, יש מקום, תכתוב.

שרי סובוביץ: ואז הוא מסתכל עלי ופתאום קולט שכבר אין מה לכתוב לנצח.

שרי סובוביץ: לפני יום העצמאות, ילד שהכין את זה וצבע ואח"כ אמר לי, הייתי צריך לעשות את כל המגן דוד כחול ואת כל הלב שלי כתום כי הם שם ואני פה.

שרי סובוביץ: בהמשך הוא עשה את זה ומאוד שימח אותי לראות, ואז מפגש אחרי קיבלתי את זה.

שרי סובוביץ: תראו את הדגל שמפורק ואבני הפסיפס וחול בכל מיני צבעים, עם שגיאות הכתיב, "בכל זאת היא ארצנו".

שרי סובוביץ: ואז הוא מוסיף "אבל חובה להוסיף את הכתום".

שרי סובוביץ: שבוע אחרי זה, שוב הדגל עם הרבה מאוד כתום בפנים.

שרי סובוביץ: ואז הדגל מפורק.

שרי סובוביץ: "אני רק מקווה שהם יהיו שלמים".

שרי סובוביץ: "תראו מה הרסתם".

שרי סובוביץ: הזיג זג הזה בתהליך של שני צעדים קדימה, אחד אחורה והרבה מאוד סבל.

שרי סובוביץ: מגן דוד כתום.

שרי סובוביץ: ילדה בכיתה א' שביקשה ממני לכתוב לה את המילה חורים כי היא עוד לא ידעה לכתוב לבית שפורק.

שרי סובוביץ: היא הגיעה אלי עם אלבום תמונות של הבית ותוך כדי דפדוף בתמונות של הבית הקודם היא פורצת בבכי נורא שמבטא פשוט את הגעגועים שלה.

שרי סובוביץ: הביתה.

שרי סובוביץ: כאן זה ציורים של ילדים בכיתה א'.

שרי סובוביץ: מי זה האיש שהולך מגוש קטיף, לאן הוא הולך?

שרי סובוביץ: אני לא יודעת.

שרי סובוביץ: היא ציירה לו בדייקנות 5 אצבעות.

שרי סובוביץ: בציור שאחרי כבר לא רואים את כפות הידיים שמסמלות קשר והדמות יותר דומה לה.

שרי סובוביץ: ביקשתי שתספר לאן הוא הולך, היא עדיין לא יודעת.

שרי סובוביץ: שבועיים אחרי, חפץ חיים בצד אחד, בצד שני האלמור שזה המקבילה של הקרווילה.

שרי סובוביץ: שימו לב איך ילדה מציירת בית, בלי דלת בלי חלון.

שרי סובוביץ: ואז היא חרצה לתוך רדיד הנחושת את הבית הקודם עם עיפרון.

שרי סובוביץ: ילד שבהתחלה כתב אמא, ואבא מתו.

שרי סובוביץ: מאוד נבהלתי עד שהבנתי שהוא מתכוון לאבא ים ואמא אדמה.

שרי סובוביץ: בעבודה הם משתמשים המון בצבע כתום.

שרי סובוביץ: הצבע הכתום לפעמים זולג מהשולחן לרצפה.

שרי סובוביץ: הבאתי להם לקראת הכניסה לקרווילות ברכת הבית במדבקה שקופה לעשות עם זה עבודות.

שרי סובוביץ: ילדים חטפו את זה, כתבו במקום זה, קללת הבית.

שרי סובוביץ: הרבה זעם, ושבועיים אחרי אפשר היה כבר לראות גם את ברכת הבית.

שרי סובוביץ: עבודה של ילדים בפרויקט צילום.

שרי סובוביץ: רואים פה את הבכי, רואים את הקסאמים, רואים את הלפני ואת האחרי.

שרי סובוביץ: יש גבול לרצפה.

שרי סובוביץ: ילדה שהצטלמה בכניסה לאלמור ולא רוצה לראות את עצמה שם וילד שמפליג על כנף ציפור למקום אחר.

שרי סובוביץ: עשינו עבודה באמצעות קולנוע עם סרט על גיבור שהולך להציל את הממלכה והסוס שלו טובע בביצת הצער.

שרי סובוביץ: אחרי שדיברנו על כן צער, לא צער, כמה צער, איך צער, הוא הוציא מהנישיונל ג'אוגרפיק שני סוסים, צילם את השלולית הענקית שהייתה באתר הקרווילות ביד בנימין והוא מוציא את הסוסים מביצת הצער.

שרי סובוביץ: כשיצאתי איתם לצלם ילד אחד נשכב על הרצפה והילדים באופן ספונטני נעמדו מולו ושרו את השיר, תחזיק חזק עלה קטן שלי.

שרי סובוביץ: הוא צילם צמח, גזר אותו והדביק אותו ושוב, אני רואה בזה באמת רמז לאופטימיות וכוחות.

שרי סובוביץ: על הרקע אתם רואים את הקרווילות.

שרי סובוביץ: הילדים נתנו לי מתנה עם הקדשה מאוד מרגשת.

שרי סובוביץ: מתנה מאוד לא אופיינית לילדים.

שרי סובוביץ: פצצה.

שרי סובוביץ: ווזה ויתור מאוד גדול.

שרי סובוביץ: יש שם כמעט כמו ברימון את כל החלקים של עלי הכותרת, אם אפשר לעשות אנלוגיה כזאת.

שרי סובוביץ: גם בשבוע האחרון עכשיו כשנפרדנו, ילד הביא לי שקית עם צדפים מהגוש שזה גם שוב, ויתור מאוד גדול לתת דבר כזה.

שרי סובוביץ: כאן זה שוב קבוצת ההמשך של המבוגרים שכבר רואים אופציה, הם עוד לא שם, רואים יציאה מהפלונטר.

שרי סובוביץ: רואים את הספינה שיצאה מהים הסוער בדרכה לחוף מבטחים וצמיחה מחודשת ואולי מתי שהוא בית חדש.

שרי סובוביץ: המעבר ממקום של סכנה למקום של רוגע.

שרי סובוביץ: אבל הדרך עוד ארוכה עד לשם.

שרי סובוביץ: והמסר שכל מי שעוסק עם האוכלוסייה רוצה להעביר לה והוא: תזכור, ותתחזק אני אתך.

שרי סובוביץ: אני חושבת שלפחות בשבילי המטרה היא להגיע לשלב, גם אצל הילדים וגם אצל המבוגרים, הידיעה שהם באו מגוש קטיף, מעבר לזה שזה העבר ויהיה חלק מתעודת הזהות, שזה יהיה לא רק מקור כאב אלא גם מקור כוח.

שרי סובוביץ: אבל כדי להשלים את התהליך הזה צריך שנה אחרי מגורים בבית קבע, אז זה עוד ייקח זמן.

עמירה דותן: תודה שרי.

עמירה דותן: אני מוכרחה לומר לכם שאני כבר ראיתי את הסרט הזה כשהיינו ביד בנימין לפני כמה שבועות, אז זה צמרר והיום זה מצמרר אבל ברגע שאני רואה את זה בצמרור השני אני מבינה כמה עזרה של אנשים כמו שרי יכולים לתת.

עמירה דותן: ואז השאלה שלי היא כמה "שריות" יש בשטח.

עמירה דותן: לדאבוני לא קיבלתי תשובה והתשובה שקיבלתי לא מספיקה.

עמירה דותן: זאת אומרת, אם יש הרבה שריות אז כדאי לשמוע מה התשובה כי כמה שריות כאלה יש והאם זה באמת מוגבל לחצי שנה, ל-12 טיפולים, למשהו מאוד קצוב - - -

דניאל שטרול: אני ממש מצטער, יש פה הרבה דיס אינפורמציה ואנשים סביב השולחן לא מכירים את התמונה המלאה.

דניאל שטרול: אני רוצה רק לומר, אני מכיר את המצגת ושרי עושה מלאכת קודש.

דניאל שטרול: ואני ביקשתי להציג את תפיסה ההפעלה של המנהלת, שליאור והאנשים העושים את מלאכתם מכירים אותה.

דניאל שטרול: יש כאן דיס אינפורמציה, אנחנו צריכים לייצר תמונת מצב משותפת כי יש לנו אחריות משותפת.

דניאל שטרול: יושבות כאן נציגות של שפ"י, משרד החינוך, רווחה, אנשים עושים מלאכת קודש וחבל שתתקבל תמונה שיש אקטים בודדים, צריך לייצר את האתגרים - - -

מרים פרידלר: רק הערת ביניים מאוד חשובה וזה מביע הלך רוח מאוד בולט בניגוד למה שקובע מבקר המדינה.

מרים פרידלר: אין אחריות משותפת, יש אחריות בלעדית של המדינה - - -

דניאל שטרול: לא שמעת את דברי עד הסוף, אני לא רוצה להתעמת איתך - - -

מרים פרידלר: סליחה, אני לא מתעמתת איתך, תרשה לי לסיים את המשפט.

מרים פרידלר: אני מדברת מההיבט המשפטי היבש כרגע.

מרים פרידלר: יש אחריות בלעדית של המדינה שיצרה את המצב, לשקם ולתקן.

מרים פרידלר: יש אחריות של המשוקם לתת את הכוחות שלו ואת היכולות שלו לעזור להצלחת השיקום.

מרים פרידלר: אבל לרגע שלא ידמה איש בליבו שיש כאן אחריות משותפת.

מרים פרידלר: הניסיון של המדינה או של גורמים שקשורים אליה להסיר מעל עצמם את האחריות הישירה למצב ולפתרונו, זה שורש הרע.

מרים פרידלר: ואת זה קובע במפורש מבקר המדינה במילים מפורשות וחד משמעיות.

מרים פרידלר: לא מגבלות תקציביות ולא תקנים כאלה ואחרים, צריך להיות שידוד מערכות רציני וניעור רציני, ואני מצפה ומאמינה שיושבת ראש הוועדה הנכבדה שנותנת לנו את מלוא הזמן והקשב, תעזור לנו לעשות את המהפך הזה, בבחינת מה שראינו כאן ששרי הציגה בסוף הדברים, כל ישראל ערבים זה לזה.

מרים פרידלר: הערבות ההדדית חייבת לבוא לידי ביטוי עכשיו.

עמירה דותן: כך הבנתי את המשפט שנאמר, אולי אני תמימה, אבל ישנה אחריות, ישנה ערבות ובואו ניקח את זה ברצון שאנחנו מתכוונים לערבות הדדית.

שרי סובוביץ: רק דבר אחד נוסף, אני פועלת באתר יד בנימין שהוא יחסית מטופל היטב.

שרי סובוביץ: יושבת פה מנהלת מחלקת הרווחה ביד בנימין במועצה אזורית נחל שורק, יסכה אברג'ל, שבאמצעות מהו"ת הזמינה אותי לעשות עבודה שם ובאמת יש שם ראייה כוללת מערכתית של כל הצרכים של האוכלוסייה, ושם בהבנה שלי יש עשייה מאוד מוצלחת.

עמירה דותן: אז אולי נראה את זה כמודל של מה שעובד בשטח ונשמע עכשיו ממהו"ת איזה מודל הן והצוות עושים כדי לראות שזה עובד, כי אני מבינה משרי כאשת מקצוע וגם חווינו בעיניים שראינו ביד בנימין שזה מודל שעובד, ואז נראה היכן המודל הזה עובד עוד, אם בכלל, במקומות אחרים.

מרים שפירא: אני מנהלת מהו"ת שזה מרכז היערכות להתמודדות בחירום.

מרים שפירא: נכנסתי לעבוד ביישובי גוש קטיף דרך שפ"י שנה לפני ההתנתקות ועבדתי באופן רציף עם יישובי צפון השומרון שנעקרו, שם עבדנו עבודה מאוד מעמיקה ומאוד מקיפה לאורך כל השנה שלפני.

עמירה דותן: כלומר מהו"ת הוקם - - -

מרים שפירא: מהו"ת זו יחידת מטה של שפ"י והמועצה האזורית שומרון.

מרים שפירא: זו יחידת מטה משותפת שקיימת כבר 20 שנה.

מרים שפירא: אני מנהלת אותה מזה 8 שנים.

מרים שפירא: היא הוקמה למעשה כדי להתמודד עם הטרור והאיומים הביטחוניים ובשנתיים האחרונות אנחנו מתמודדים גם עם ההתנתקות על כל היבטיה.

מרים שפירא: אם רוצים להבין את ההצלחה של יד בנימין, זה לא רק שרי, זה לא רק מהו"ת, זה לא רק פסיכולוגים.

מרים שפירא: מאוד חשוב להבין את זה וזה עלה פה כחוט השני מאנשים שדיברו קודם.

מרים שפירא: פסיכולוגים עם כל הכבוד להם, זה הביזנס שלי, אני פסיכולוגית קלינית, אני יודעת מה היכולת שלי לעזור, אני יודעת גם מה המוגבלות.

מרים שפירא: פסיכולוג לא יכול לעזור אם אין תשתית קיומית, בסיסית שקיימת.

מרים שפירא: התשתית הקיומית הבסיסית שהייתה קיימת ביד בנימין הייתה התגייסות בלתי רגילה של כל המועצה כולה ובראשה ראש המועצה ומחלקת הרווחה, להתכונן מראש ולהיערך מראש לקלוט את האנשים, וכמובן, ברגע שהם הגיעו, לתת להם את כל המרב והמיטב בלי לשים לב האם יש להם הבטחות תקציב באותו רגע או לא.

מרים שפירא: הם לקחו סיכון מאוד גדול.

מרים שפירא: אני חושבת שיסכה יכולה לדבר גם בשם עצמה אבל זה לפחות איך שאני תפסתי את הדברים כי גם אנחנו כמהו"ת לקחנו את אותו סיכון.

מרים שפירא: שלחנו אנשים בלי שום חשבון, גם שפ"י עשו את אותו דבר.

מרים שפירא: שלחנו אנשים כל השנה שלפני בלי לדעת בכלל מאיפה יבוא לנו תקציב.

מרים שפירא: אנשים רצו להתנדב, אנשים הלכו, נסעו ליישובי הגוש, לא לצפון השומרון אבל ליישובי הגוש והתנדבו, ורק אחר כך קיבלנו את ההחזרים.

מרים שפירא: בצפון השומרון הסיפור היה קצת פחות מורכב מבחינתנו כי המועצה האזורית לקחה על עצמה את המימון של העבודה, עבודה חינוכית, עבודה פסיכו חברתית.

מרים שפירא: הכיסוי למימון הזה בפועל התקבל רק בראש השנה משום שהמנהלת עם המודל היפיפה שהיא פיתחה, ואני אומרת, המנהלת פיתחה מודל מצוין, כבר לפני ההתנתקות וגם אחרי ההתנתקות, המודל הזה נתקל בקשיים בירוקרטים אדירים.

מרים שפירא: הקשיים הבירוקרטים הביאו לידי כך שמועצה כמו יד בנימין שאיננה מתחשבת, לפחות לפי התפיסה שלי, בעכשיו, אם יש לה כסף עכשיו לממן את הפעילות, עושה את הפעילות מיידית בהתאם לצרכים של השטח.

מרים שפירא: ויש אנשים טובים בשטח שיכולים לעשות מיפוי של צרכים.

מרים שפירא: ואז אפשר להביא את השריות למיניהן, יש אנשים טובים שיוכלו לעשות את העבודה.

מרים שפירא: הבעיה מתחילה אצל רוב הרשויות האחרות שאינן עושות זאת וסיבותיהן עימן, הן בהחלט צודקות מנקודת הראות שלהן כי אין להם את עודף התקציב הזה וגם לא את המוטיבציה הבסיסית להתגייס לפרויקט כל כך ענק, זה פרויקט כביר.

שמואל גולן: דווקא האתר הגדול ביותר ניצן נמצא בתחום המועצה אזורית חוף אשקלון שהיא קצת חלשה.

יוסף צבי רימון: זה הבדל יום ולילה, אין מה להשוות.

מרים שפירא: ההבדל הוא יום ולילה לחלוטין ויש באמצע עוד המון אפורים.

עמירה דותן: אבל יותר מזה, את אומרת שסל"ע בנו מודל יפיפה, זאת אומרת שהמודל התיאורטי הוא יפיפה, הקלש הוא ביישום שלו בשטח.

מרים שפירא: בהחלט, הקלש הוא היישום הבירוקרטי, הבירוקרטיה נמשכת עד עצם היום הזה.

מרים שפירא: יש בידי מכתב של יועצים קהילתיים, אני מרכזת את הפרויקט של הייעוץ הקהילתי שהוא פרויקט מאוד נדרש ומאוד חשוב, ללוות את הקהילות.

מרים שפירא: הפרויקט הזה, שוב, עבדו אנשים מסורים.

מרים שפירא: לפני שבועיים התחלנו לקבל מכתבי פיטורין של האנשים האלה, בנוסף להלנת שכר של כל החצי שנה הראשונה של לפני ההתנתקות ואחרי ההתנתקות, מינואר הם אינם מקבלים שכר משום שהם אמורים לקבל שכר ובכלל לעשות את החוזים שלהם עם הרשויות הקולטות.

מרים שפירא: הכסף לרשויות הגיע רק לפני שבועיים.

מרים שפירא: עכשיו זה מתחיל להתגלגל.

מרים שפירא: הכל זה עכשיו ועכשיו.

מרים שפירא: אני בטוחה שאנשי המינהלת יגידו את זה.

מרים שפירא: עכשיו זה מתחיל להתגלגל וזה נראה טוב אבל הלוואי שזה יעבוד.

מרים שפירא: אנחנו שבעי אכזבות בעניין הזה.

מרים שפירא: הכל נראה עכשיו טוב אחרי שזה כבר נסגר אבל עדיין הכסף לא כאן.

מרים שפירא: חבל לי להסתכל דרך החור של הגרוש אבל בסופו של דבר הרשויות הקולטות עליהן מוטלת עיקר המלאכה מסתכלות דרך החור של הגרוש, אין מה לעשות.

שמואל גולן: אין להן יכולת אחרת.

מרים שפירא: נכון.

מרים שפירא: אין להן יכולת להתנהג אחרת.

מרים שפירא: זה פרויקט אדיר שבמבט לאחור אני חושבת שהמדינה באמת לא נערכה להיקף כזה של עזרה פסיכו חברתית שנדרשת בהיקפים האלה.

עמירה דותן: אני רוצה רק להבין את הנקודה שאנחנו עומדים בה כרגע.

עמירה דותן: עכשיו כשתקציבים מתחילים להגיע, ויש רצון ליישם את התוכנית או את הדגם שסל"ע בנה ושכל כך עובד יפה אצלכם, את אומרת, כדאי שנעקוב שזה מתבצע כי בעצם לא צריך לתקן שום דבר.

מרים שפירא: הרבה יותר מלעקוב.

עמירה דותן: אז תגידי לנו איפה לתקן ומה לעשות מעבר למעקב.

מרים שפירא: לתקן זה לייסד מחדש מטה, למשל לייעוץ הקהילתי.

מרים שפירא: הייעוץ הקהילתי עם כל החוזים שנעשים ברשויות הקולטות, צריך מטה.

מרים שפירא: אין מטה מסודר של ייעוץ קהילתי.

מרים שפירא: היה מטה כזה, הוא כרגע לא פעיל.

מרים שפירא: זה לא משנה איפה הוא יעבוד המטה הזה, אם המטה הזה יעבוד במנהלת סל"ע או יעבוד במשרד הרווחה או יעבוד במקום אחר.

מרים שפירא: זה לא משנה.

עמירה דותן: איפה הוא עבד בהתחלה?

מרים שפירא: בהתחלה במחלקת הרווחה של גוש קטיף כשעוד גוש קטיף עמד על כנו, אחר כך זה עבד באוויר ואז הוא התיישב במהו"ת.

מרים שפירא: עכשיו זה שוב באוויר.

מרים שפירא: צריך גם לתקצב את המטה וגם לנהל אותו, זו עבודה מאוד גדולה ואני בטוחה שיש למנהלת את המודל המתאים אבל צריך ליישם אותו.

עמירה דותן: והניהול צריך להיות מקצועי או שהוא צריך להיות ניהולי?

מרים שפירא: בוודאי מקצועי.

עמירה דותן: בניהולי אני מתכוונת לאיש מקצוע שיש לו גם ידע ניהולי.

מרים שפירא: בוודאי.

מרים שפירא: זה כמובן צריך להיות כל הזמן משולב עם ועד התושבים ועם האנשים של ועדת התושבים.

עמירה דותן: שיתופי פעולה.

מרים שפירא: בוודאי.

מרים שפירא: זה סוג אחד של תיקון שצריך לעשות וזה תיקון שצריך לעשות מיידית.

מרים שפירא: אני רוצה להביא לדוגמא את השירות של מענים שדובר עליו קודם.

עמירה דותן: הוא קיבל פידבק יפה.

מרים שפירא: כן, הוא בהחלט מתנהל יפה עם כל ההסתייגויות.

מרים שפירא: יש הסתייגויות ויש מה לשפר אבל העניין של מענים, למה זה עובד כל כך יפה, כי הוא לא תלוי ברשויות קולטות.

מרים שפירא: הוא שירות מטה ארצי.

מרים שפירא: השירות הזה הצליח לייצר תשתית של למעלה מ-100 מטפלים בכל המגזרים בכל רחבי הארץ.

מרים שפירא: יש המון קשיים איך לתפעל אותם, איך להדריך אותם אבל כל הקשיים האלה מטופלים דרך מטה.

מרים שפירא: אני חושבת שזה סוד של הצלחה שהמדינה לא קלטה אותו בהתחלה.

עמירה דותן: איפה המטה של מענים?

מרים שפירא: המטה יושב בשער הנגב.

מרים שפירא: אני יושבת בצוותה ההיגוי, יחד עם המינהלת.

מרים שפירא: המינהלת מאוד מעורבת בשירות של מענים מבחינה מנהלית.

מרים שפירא: מבחינה מקצועית זה חסוי לחלוטין.

מרים שפירא: יש עוד המון השקעה לעשות שם כדי שעבודת המטה תהיה גם מסודרת מבחינה מקצועית, מסודרת יותר כי אין עדיין מספיק הדרכות, אין מחקר מסודר.

מרים שפירא: וזה הנושא הבא עליו אני רוצה לדבר.

מרים שפירא: אני חושבת שהמדינה צריכה להיות אחראית לקיים מחקר מסיבי ואינטנסיבי על מה קורה עם המגורשים, על מה קורה עם העקורים.

מרים שפירא: למשל, כל בעיות הבריאות של העקורים.

מרים שפירא: לא ייתכן שמדינת ישראל עשתה מאמץ כל כך כביר לנהל את ההתנתקות בצורה כל כך מסודרת ולא לנהל את השיקום באותה צורה ולא לעקוב אחרי מה קורה.

מרים שפירא: ההתרשמויות האלה הכל כך קשות שאני כמובן שותפה להן, אני רואה את זה בשטח, זה לא בריא לאף אחד ובוודאי לא למדינה שזה לא יהיה מתועד בצורה מסודרת.

מרים שפירא: לדעתי המדינה צריכה להטיל על משרד הבריאות לעשות סקר מיידי, זה לא דבר מסובך, זה דבר שקל לעשות אותו רק שמישהו צריך לקחת אחריות לעשות את דבר הזה.

מרים שפירא: אנחנו צריכים כולנו את הממצאים של מה קורה מבחינה בריאותית, ולא מדובר פה על תחלואות פסיכיאטריות דווקא, מדובר פה על כל מיני תחלואות, לאו דווקא פסיכיאטריות.

מרים שפירא: זה דבר שאפשר לתקן, אני לא יודעת אם זה נכנס לאיזושהי תוכנית עבודה, אני לא מכירה דבר כזה.

מרים שפירא: דבר נוסף שאני רוצה להגיד זה לגבי הייעוץ הקהילתי ולגבי הקבוצות.

מרים שפירא: דובר פה על טיפולים פרטניים, רחלי הביאה לנו באמת דברים מאוד חריפים שנכנסים אל הלב.

מרים שפירא: אנחנו מכירים את האוכלוסייה של גוש קטיף וצפון השומרון.

מרים שפירא: אנשים חיים בקהילות.

מרים שפירא: הקהילה היא חלק בלתי נפרד מבריאות הנפש.

מרים שפירא: הקהילתיות עזרה לאנשים לעבור את התקופה המאוד קשה של טרום ההתנתקות ובזמן הגירוש והקהילה היא המשאב המרכזי שעוזר לאנשים גם היום.

מרים שפירא: צריך להשקיע הרבה יותר בקהילה.

מרים שפירא: צריך להשקיע הרבה יותר תקציבי פעולה בקהילה.

מרים שפירא: זה לא רק הייעוץ הקהילתי שצריך להתמסד אלא גם הרבה מאוד תקציבי פעולה שילכו דרך הקהילה.

מרים שפירא: כל העבודה הקבוצתית שנעשתה דרך בתי הספר חייבת להימשך, משרד החינוך עדיין עד עצם היום הזה לא הקצה את התקציב באופן מפורש שהעבודה הקבוצתית הזאת תימשך לשנה הבאה.

מרים שפירא: בזמנו כשישבתי לראשונה עם המינהלת, זה היה חצי שנה לפני ההתנתקות, דובר על כך בעל פה שכל עבודת הסיוע הפסיכו חברתי, תימשך 3 שנים אחרי עם אותם פרסונות.

מרים שפירא: זאת אומרת שהעובד הסוציאלי שמלווה יישוב ימשיך אח"כ עם אותה קהילה איפה שהיא תהיה.

אורי אריאל: סליחה, מה זה המילה דובר, ישנו איזשהו סיכום שאומר שכך יהיה?

מרים שפירא: שום דבר.

אורי אריאל: אז דיברתם.

דניאל שטרול: סליחה, זה לא מדויק.

דניאל שטרול: מרים מכירה את זה וחשוב לי גם שהדברים ייאמרו.

דניאל שטרול: התפיסה הייתה שהליווי יימשך 3 שנים כי אחד מלקחי ימית היה אפקט היום שאחרי, שהמדינה שכחה את המגורשים ביום שאחרי.

דניאל שטרול: כשנפגשתי עם רוה"מ אריאל שרון, הדגש היה שאני מוכן לקחת את התפקיד, ואני לא רוצה לומר אני, כי זו תפיסה של מנהלת סל"ע, של מר יונתן בשיא שעמד בראש המינהלת, שהליווי של המינהלת על כל היבטיו יימשך 3 שנים מיום הגירוש.

דניאל שטרול: אבל גם כאן העסקנו את כל המלווים שעבדו עם הקהילות קודם לכן.

דניאל שטרול: אבל גם כאן התפיסה נכונה אבל יש תרחישים שאם מלווה מיצה את עצמו - - -

מרים שפירא: אבל דני, אני לא מדברת על המלווים, אני מדברת על העובדים הסוציאליים.

אורי אריאל: סלח לי דניאל, הייתי אצל מנכ"ל משרד החינוך, יש סיכום פגישה, שם כן מוציאים דרך אגב סיכומים טובים, וכתוב, אין לנו תקציב, נפנה לאוצר.

עדיאל שומרון: חבר הכנסת אריאל, אתה מכיר את הדינמיקה מול משרד האוצר.

אורי אריאל: אני לא מכיר ואני לא רוצה להכיר.

עדיאל שומרון: יש לנו את היכולת להתמודד עם משרד האוצר אם הוא מערים קשיים והממשלה לצורך העניין משתפת פעולה.

עדיאל שומרון: כאשר משרד האוצר לא מסכים לתת תקציב למשרד החינוך מעלים את הנושא בוועדת שרים, הממשלה מקבלת החלטה ויש תקציב, וזה קרה בכמה וכמה פעמים.

עדיאל שומרון: ולכן זה נכון שמנכ"ל משרד החינוך אומר, ואני לא מדבר פה בשם משרד החינוך שנכון לכרגע עכשיו אולי אין תקציב לשנת 2007 אבל אם לא תהיה הבנה עם משרד האוצר, הנושא יעלה לדיון בוועדת שרים ותתקבל החלטה.

עדיאל שומרון: יש לנו מחר דיון עם מנכ"ל משרד ראש הממשלה על תוספת תקציב של 24 מיליון שקלים לכל נושא הסיוע החברתי שאין לנו הבנה עם האוצר לעניין הזה, הנושא יעלה לוועדת שרים וזה כדי לממן את אותן פעילויות שאנחנו מממנים כבר עכשיו כמו הפעילות שנעשית, הסדנאות לילדים, למבוגרים, ששרי עושה והמועצה האזורית נחל שורק ונעשה במקומות אחרים, כמו כל פרויקט מענים.

עדיאל שומרון: לא נאמר פה בצורה מפורשת אבל פרויקט מענים זה פרויקט שהמדינה התחילה אותו מא' ועד ת' ומממנת אותו מהתחלה ועד הסוף.

עדיאל שומרון: פרויקט חיצוני לגמרי, עזבנו את משרד הבריאות, עזבנו את כל המערכות הקיימות והקמנו משהו חדש לגמרי - - -

עמירה דותן: אני שמעתי מחמאות גדולות על פרויקט מענים.

עמירה דותן: אני רק רוצה לוודא שהמעקב או הטיפול יהיה 3 שנים אחרי הטיפול.

דניאל שטרול: זה בהערכות העבודה של המינהלת.

מרים שפירא: הבירוקרטיה הזאת גורמת לכך שיהיה אישור בסופו של דבר.

מרים שפירא: ב-28 באוגוסט אני מניחה שיהיה אישור להעסיק את כל היועצות שגויסו במיוחד.

מרים שפירא: את כל השריות, התרפיסטיות שגויסו במיוחד.

מרים שפירא: יהיה אישור אבל ב-28 באוגוסט אנחנו כבר לא נמצא את האנשים האלה.

מרים שפירא: היועצת הנפלאה שעובדת עם ילדי נצרים, אני מדברת על תשתית, אותה תשתית זה רכזי נוער דרך אגב.

מרים שפירא: כולנו חווים את הקושי הזה כקושי רב מערכתי ולא רק של גוש קטיף אבל כרגע מדובר על גוש קטיף והקושי הוא אדיר.

מרים שפירא: רכזי נוער זה תשתית.

מרים שפירא: כל הפרויקטים היפיפיים שבאה הקואליציה ורוצה להזרים ובאות תרומות מחו"ל שרוצות להזרים, ויש המון פרויקטים יפים לנוער, כל זה לא שווה כמעט כלום כשאין תשתית קבועה של רכזי נוער שמשולמים היטב ומסודרים היטב.

מרים שפירא: התשתית הזאת איננה קבועה.

מרים שפירא: היום יושבים רכזי נוער עד 30 באוגוסט.

מרים שפירא: זהו.

מרים שפירא: אף אחד מהם לא יישב יותר ואחר כך ייקח עוד כמה חודשים עד שמשרדי הממשלה יגמרו את החלק הבירוקרטי וימנו אותם מחדש.

מרים שפירא: אותו דבר עם היועצות.

מרים שפירא: היועצת שאני הדרכתי אותה כל השנה שעובדת עם ילדי נצרים בעלי, עושה עבודה מהסוג הזה, הקימה מרכז למידה יפיפה שעובד על החלק הערכי, על החלק של השייכות, על החלק הרגשי, היא לא יכולה לחכות יותר.

מרים שפירא: היא הלכה לחפש עבודה במקום אחר, היא כבר לא תהיה זמינה.

יוכי סימן-טוב: יושבת כאן היועצת של נאות קטיף שאני המפקחת שלה, היא כרגע עובדת במשרה מלאה, אני לא יודעת אם תהיה לה משרה לשנה הבאה.

עמירה דותן: ומה יקרה ב-28 באוגוסט?

מרים שפירא: אולי כן אולי לא.

מרים שפירא: אבל נגיד שכן, מבחינת המנהלת זה בסדר, מבחינת המשרדים זה בסדר גמור, מבחינת העקורים זה בכלל לא בסדר כי האנשים המצוינים שעבדו השנה, שהתחילו רובם בהתנדבות, כבר לא יהיו זמינים.

עמירה דותן: והפער הזה של החודשיים שלושה קרה בגלל - - -

מרים שפירא: בגלל שהמשרדים לא התקדמו מהר.

מרים שפירא: פתאום נולד קיץ, פתאום צריך קייטנות לילדים.

מרים שפירא: כאילו הקיץ לא היה ידוע 5 חודשים לפני.

מרים שפירא: פתאום נולדת שנת הלימודים תשס"ז - - -

עמירה דותן: בתשתיות יש רכזי נוער, מה עוד?

מרים שפירא: תשתיות זה רכזי נוער, תשתיות זה בעלי התפקידים בקהילות.

מרים שפירא: יש רכזי קהילה, רכזות קהילה, מזכירי ישובים, יושבי ראש ועדים, רבני יישובים.

אורי אריאל: מניסיונך, הבעיות האלה עלו גם בעת פינוי סיני או דומות?

מרים שפירא: לא.

מרים שפירא: האוכלוסייה הייתה הרבה יותר קטנה, הרבה יותר צעירה, הרבה פחות מאוגדת בצורה קהילתית.

מרים שפירא: אני מדברת על המפונים הבודדים.

מרים שפירא: הקהילות הקטנות שהיו קיבלו נדיבות.

מרים שפירא: זו הייתה הסיסמא של ראש הממשלה מנחם בגין עליו השלום, זאת הייתה הסיסמא שם וכך הוא פעל והוא הצליח לשכנע את כנסת ישראל ואת ממשלת ישראל לתת נדיבות.

מרים שפירא: נדיבות בזמן ונדיבות בכסף.

מרים שפירא: על נדיבות בכסף אני לא ממליצה כי זה פגע באנשים והפך אותם לבעייתיים אבל אני כן ממליצה להזרים את הכסף בצורות טובות כפי שכאן מתואר.

מרים שפירא: אבל נדיבות בזמן זה דבר קריטי.

מרים שפירא: בפינוי סיני היו 3 שנים לאנשים להתארגן, לקהילות להתארגן.

מרים שפירא: פה הכל הלך במהירות.

עמירה דותן: תודה רבה ואני רוצה שניתן מקום לאנשי המינהלת.

דניאל שטרול: אני מוותר על הזכות שלי בשלב הזה ואני מבקש ממשרד החינוך, ומיעל ממשרד הרווחה שיציגו את הדברים.

דניאל שטרול: אבל לפני זה רק שני משפטים.

דניאל שטרול: מתקיים היום שולחן עגול.

דניאל שטרול: בשולחן העגול הזה יושבים סביבו המשרדים הממשלתיים, יושבת נציגות של ועדת מתיישבי גוש קטיף.

דניאל שטרול: השולחן העגול הזה פועל יותר טוב, פחות טוב אבל הוא פועל כי אנחנו מאמינים שהאחריות המשותפת, למרות שלא אהבו פה את הביטוי הזה, זה לא אנחנו ואתם.

דניאל שטרול: אנחנו במציאות שיש פה אחריות משותפת של כל מי שיושב סביב החדר הזה, לשקם את המפונים בצורה הכי טובה שיש.

מרים פרידלר: לא נכון.

דניאל שטרול: את לא חייבת להסכים איתי אבל הביטוי הוא שהיום הדיאלוג עם הקהילות הוא הרבה יותר טוב, הרבה יותר איכותי ומה שאנחנו עושים סביב השולחן העגול זה שאנחנו המשרדים יושבים ביחד, מנטרים את הצרכים, מגבשים פיתרונות - - -

עמירה דותן: וזה קורה כל שבוע?

עמירה דותן: זה משהו קבוע?

דניאל שטרול: אנחנו נפגשים בתדירות של שבועיים.

דניאל שטרול: יושב סמנכ"ל משרד החינוך גדי אביקסיס, משנה למנכ"ל משרד הרווחה מנחם וגשל, יושבת נציגות של הקואליציה לטראומה שמספקת את כל המשאבים שהמדינה לא משכילה או לא מצליחה לתת.

דניאל שטרול: דרכם אנחנו משיגים משאבים שהם אקסטרה על ידי הפדרציות.

דניאל שטרול: יושבת שם נציגות של משרד הבריאות.

דניאל שטרול: ליאור כלפא שותף לתהליכים הללו כשאנחנו רואים את עצמנו כגוף שצריך לתת מענה לצרכים שהמתיישבים מעלים.

עמירה דותן: זאת אומרת, ליאור הוא נציג התושבים?

דניאל שטרול: ליאור או נציגים מטעמו, רונית או כל מי שליאור מוצא לנכון שהוא סמכות לייצג את התהליך.

דניאל שטרול: אבל אני שוב אומר, הדגש הוא על ניטור הצרכים כדי לתת מענה בזמן אמת, מציאת פיתרון הולם ואיתור המשאבים.

עמירה דותן: מתי התחיל לעבוד השולחן העגול הזה?

דניאל שטרול: זה כבר עובד כמה חודשים טובים, מרים שפירא הייתה גם היא שותפה לכמה מפגשים.

מרים שפירא: אבל הוא לא יושב בתדירות הזאת.

דניאל שטרול: היום הוא יושב בתדירות של שבועיים.

דניאל שטרול: אני יכול לתת לכם תאריכים מתי הפורום הזה נפגש, רק אתמול הוא נפגש והוא ייפגש בעוד שבועיים.

דניאל שטרול: אנחנו בונים תמונת מצב מערכתית שלא ייווצר מצב שמשאבים של משרד העבודה והרווחה ומשאבים של מינהלת סל"ע ילכו למטרה זהה כי אנחנו לא רוצים חס וחלילה להסתבך עם החבורה המכובדת כאן.

דניאל שטרול: לכן יש תוכנית פעולה מערכתית שרואים מה הרווחה נותנת, מה החינוך נותן, מה משרד הבריאות נותן.

עמירה דותן: אתה תעביר לנו את התוכניות כדי שנוכל ללמוד אותן?

דניאל שטרול: בוודאי.

עמירה דותן: אני ממליצה לחברי שאולי אנחנו נבוא פעם לשולחן העגול הזה ונראה בעיניים שזה אכן מתקיים פעם בשבועיים, מאוד נשמח לבוא.

אורי אריאל: אני מודה בהכנעה שלאן שתזמיני אותנו נבוא אחרייך.

אורי אריאל: רק שאלה להמחשה, קהילת נצר אריאל, אתם מעורבים שם?

דניאל שטרול: קהילת נצר אריאל, אני אישית נפגשתי עם המנכ"לית של העירייה בשבוע שעבר.

דניאל שטרול: עם המלווה מטעמם, הם לקחו ראש מועצה.

דניאל שטרול: רונית הייתה איתי בפגישה.

דניאל שטרול: אנחנו מנסים להתמודד עם כל הבעיות ויש שם בעיה לא פשוטה.

דניאל שטרול: אני לא רוצה להיכנס לזה כרגע, בעיה של הכרה.

דניאל שטרול: המדינה כרגע לא מכירה בהם.

דניאל שטרול: יחד עם זה אנחנו מתמודדים גם שם.

דניאל שטרול: לדוגמא, קייטנות, הם שותפים לקייטנות שמופעלות.

אורי אריאל: אני רוצה להציע לך משהו דניאל, זה מה שהתכוונתי קודם, אני אנצל את ההזדמנות ברשותך לבקש סליחה אם אולי פגעתי במישהו.

אורי אריאל: נצר אריאל זה חצי מקהילת נצרים שהלכה לאריאל.

אורי אריאל: מה שאני מבקש זה שתעלו את הבעיה, גם פה ביוזמת

אורי אריאל: כם כדי שנוכל לעזור לכם לעזור להם.

אורי אריאל: אנחנו לא נגדכם.

דניאל שטרול: אורי, אני אישית העברתי יותר מבקשה אחת להיפגש ולהציג ולהסתייע בכם.

דניאל שטרול: סוגיית נצרים אריאל היא סוגיה כבדה שאנחנו מנסים לפתור אותה כדי להכיר בהם.

דניאל שטרול: הם היו בוועדה מיוחדת.

דניאל שטרול: המדינה נתנה את פסיקתה ולמרות זאת ממשיכים לסייע לקהילה.

דניאל שטרול: ותעיד על כך רונית שהייתה בפגישת עבודה עם הנציגים של קהילת אריאל.

דניאל שטרול: אני מקווה שהבעיה תיפתר אבל בינתיים, איפה שאנחנו יכולים לסייע אנחנו שם.

דניאל שטרול: הייתה גם הנחיה שלי להפסיק כל הזמן להסתכל מה המדינה עושה כי יש דברים שגם הקהילה יכולה לעשות בעצמה על ידי המקורות והמשאבים שנמצאים בעיריית אריאל.

אורי אריאל: אין שום מקור באריאל, תפסיקו עם זה.

עמירה דותן: את השולחן העגול הזה אנחנו נבוא לראות, הייתם בנצר אריאל?

אורי אריאל: נצר אריאל העירייה אומרת, אני לא יכולה, אין בכוחי, לא אני לא רוצה.

אורי אריאל: רון נחמן הוא איש ידידותי לסביבה, בוודאי לאנשים האלה, הוא אומר, אני ממקורותי לא יכול לשים עליהם אגורה.

דניאל שטרול: אורי, מכיוון שפתחת אני רוצה לתת דוגמא פשוטה.

דניאל שטרול: אני אמרתי לקהילה, שמינהלת סל"ע, ואני אומר את זה בנוכחות המבקר, אמרתי לנציגי הקהילה הזאת שמינהלת סל"ע מוכנה לטפל כרגע בבעיות פרטניות של משפחה, מוכנה לקחת אחריות.

דניאל שטרול: ביקשתי שיבוצע מיפוי לפחות של צורכי הקהילה.

דניאל שטרול: את זה מחלקת הרווחה מוכנה לעשות ואם מחלקת הרווחה לא תעשה את זה אז אנשים של ליאור כלפא יבצעו את זה.

דניאל שטרול: חבר'ה, אפילו המיפוי עוד לא בוצע.

דניאל שטרול: אז בואו נפסיק לדבר באמירות ובואו נתחיל לעבוד, זה הכל.

דניאל שטרול: צר לי שאני נשמע כאילו - - -

עמירה דותן: דניאל, למרים יש פה תשובה למה המיפוי לא נעשה.

מרים שפירא: אני לא יודעת למה המיפוי לא נעשה אבל אני חושבת שאתה בורח פה ממשהו בסיסי שאורי מבקש ממך לעשות ואני חושבת שזה יכול לעזור לכולם.

מרים שפירא: אם אתה כמינהלת סל"ע תפנה לוועדה הנכבדה שאני ממש מברכת שהיא סוף סוף מתכנסת ותגיד, הקהילה הזאת לא קיבלה הכרה, קהילת חומש סנור לא קיבלה הכרה - - -

דניאל שטרול: אבל פנינו לרמה הכי בכירה במדינת ישראל, לראש הממשלה.

דניאל שטרול: בוצעה פנייה לראש הממשלה וזה נושא שנדון על שולחנו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה.

מרים שפירא: וזהו, בזה זה נסגר?

דניאל שטרול: לא.

רונית שהם: אבל מצד שני אי אפשר להטיל את האחריות על ועד המתיישבים כי זה ועד מתנדב ותורם.

אורי אריאל: אני מבקש מכם להפסיק כי בסך הכל עברו 11 חודש ואני לא חושב שזו סיבה לתלונה מצידכם, תתאזרו, תמפו, תתמפו, סליחה שאני נאלץ לעזוב.

יעל הרמל: אני מוכנה להוסיף על הדברים במינהלת סל"ע וקודם כל להדגיש את העובדה שבאמת יש עבודה משותפת ואני חושבת שכבר מלפני כמה וכמה חודשים מתנהלת עבודה משותפת מתוך רצון כן מצד אחד שלא תהיה חפיפה ושבאמת נגיע לכל המשפחות ולכל המגזרים ולכל הקהילות כדי שאף אחד לא יקבל יותר מדי ואף אחד לא יקבל פחות מדי, שיהיה כיסוי מלא של כל העניין.

יעל הרמל: אני חושבת שהשולחנות העגולים שאני לא שותפה להם פיזית אבל אני יודעת על קיומם וגם הייתי שותפה לוועדות אחרות בין משרדיות שהתקיימו עם המנהלת, עם ועד התושבים, בצורה מאוד אינטנסיבית, גם עם הרבנים, גם בשאלות הנוער, עבדנו מאוד יפה ביחד.

יעל הרמל: אני חושבת שזה לא מקרה שעולה כאן העניין של יד בנימין שהיה מבחינתנו איזשהו מודל שעבדנו ביחד עם הוועדה של הרבנים.

שמואל גולן: אורי, ביד בנימין, צריך לשים את הקלפים על השולחן, שם יש גיבוי חזק מאוד של המועצה.

שמואל גולן: זאת מועצה חזקה עם אמצעים שנתנה כסף מהתחלה ועד הסוף.

שמואל גולן: לא נכון היום לבוא ולהגיד שבחוף אשקלון, יש שם אוכלוסייה גדולה מאוד ויש איזו מחלוקת לא מובנת מי אחראי, מי קיבל את האחריות לטפל שם.

שמואל גולן: האם משרדי הממשלה אמורים לטפל?

שמואל גולן: האם מינהלת סל"ע צריכה לטפל?

שמואל גולן: ברגע שמדברים פה על שולחנות עגולים וכל זה, ואחד מפיל את האחריות על השני, אז מועצה כזאת נופלת בין הכיסאות.

דניאל שטרול: נאמרים כאן הרבה דברים שבחלקם מאוד לא מדויקים ואני לא רוצה להגיב בצורה קשה אלא אני מדבר בכאב ומתוך אכפתיות כדי לבצע את התהליך בצורה הכי נכונה.

דניאל שטרול: תפיסת ההפעלה שלנו אומרת שני דברים בסיסיים מרכזיים.

דניאל שטרול: אחד, לקהילות יש את היכולות לשקם את עצמן הכי טוב והכי נכון.

דניאל שטרול: אנחנו צריכים לתת את המשאבים לקהילות כי הם יודעים לעשות את זה יותר טוב מכל אחד אחר.

רונית שהם: אז תעבירו להם את התקציבים והם ינהלו את עצמם.

דניאל שטרול: רונית, אני מבקש ממך להקשיב כי את במקרה יודעת קצת יותר מאשר האנשים היושבים סביב השולחן.

שמואל גולן: אתם לא עוזרים להם.

דניאל שטרול: זאת הנחת עבודה אחת.

דניאל שטרול: מכיוון שהקהילות הללו, המפונים נקלטים ברשויות קולטות, חלק לדיור הזמני וחלקן לדיור הקבע, מי שצריך לטפל בהן זו הרשות הקולטת.

דניאל שטרול: לא משרדי הממשלה ולא מינהלת סל"ע צריכים ויכולים להחליף את הרשות הקולטת.

שמואל גולן: גם בדוח כתבנו שרשות מקומית שמקבלת תוספת אוכלוסייה של 70 אחוז לא מסוגלת לעמוד בכל הצרכים.

עמירה דותן: בואו נשמע עד הסוף ואז נראה הלאה היכן זה עומד.

דניאל שטרול: אני מבקש להמשיך כי אני גם רוצה להיות נציגם והשופר של כמה ראשי מועצות נוספים.

דניאל שטרול: זאת תפיסת העבודה שלנו של לחזק את הרשויות הקולטות ולתת לרשויות הקולטות את מרב המשאבים כדי שהן יוכלו לעשות את המלאכה הכל כך מורכבת בצורה המיטבית.

דניאל שטרול: רוב הקהילות עושות את זה בצורה מיטבית.

דניאל שטרול: בוודאי שיד בנימין עושים עבודה נפלאה ויסכה שיושבת כאן שותפה לכך, אבל גם אשכול עושים עבודה נפלאה ושער הנגב עושים עבודה נפלאה ואני לא רוצה להתחיל לחלק כאן ציונים.

דניאל שטרול: כי רוב הקהילות נערכו בדיוק על בסיס המודל הזה וזאת תפיסת העבודה שלנו ואנחנו חושבים שצריך לחזק את היכולות של הקהילה הקולטת.

דניאל שטרול: איפה שיש פערים, לדוגמא, מרים דיברה כאן על עובד סוציאלי קהילתי.

דניאל שטרול: אני אשמח שנגיע למצב שכל האחריות תועבר לעובדת הסוציאלית הקהילתית והמלווים הקהילתיים יוצאו מתוך הסיפור כי הרשות היא זאת שצריכה לטפל בהם.

דניאל שטרול: ביד בנימין לדוגמא, יש עובדת קהילתית נפלאה, בת שבע, שעושה עבודת קודש.

דניאל שטרול: ושם הוצאנו את המלווה הקהילתית מתוך הסיפור כי ידענו שיש מענה.

עמירה דותן: כלומר אנחנו אומרים שהיה מודל, הוא עובד במקומות מסוימים, הוא לא עובד במקומות אחרים.

דניאל שטרול: זה לא מדויק שהוא לא עובד.

עמירה דותן: דני, גם ראשי המועצות שהיו כאן בכמה מהדיונים אומרים שזה לא עובד.

דניאל שטרול: אני לא מקבל את זה.

דניאל שטרול: לא באתי להתעמת עם אף אחד אבל אני בעד לשים את הדברים על השולחן.

דניאל שטרול: אחת הסיבות שבמועצה אזורית חוף אשקלון יש בעיות, חלקן קשורות לתפקוד של המועצה וחלקן האחר של הבעיות קשור גם בכך שיש שם בעיות של הנהגה.

עמירה דותן: אז נקרא לזה שישנן בעיות כמו אלה שהצגת.

עמירה דותן: מה אתם עושים כשיש בעיות?

דניאל שטרול: אני לא חושב שזאת כרגע הבמה אבל מה שאנחנו עושים, לדוגמא לפני שבועיים, לקחנו את מזכירי הקהילות ליומיים במלון וישבנו ודיברנו על תפיסת התפקיד שלהם ועל הזהות שלהם ועל האחריות שלהם לייצר ראייה מערכתית ואיך משחזרים מערכת קהילתית או איך בונים מערכת קהילתית חדשה.

עמירה דותן: זה נעשה עם המתיישבים, עם הקהילות?

דניאל שטרול: בוודאי, עם המזכירים הקהילתיים.

רונית שהם: המזכירים אמרו, אנחנו יודעים לעשות את העבודה, תודה על ההכשרה.

רונית שהם: תנו לנו את התקציבים וננהל את היישובים.

רונית שהם: אבל אם זה עדיין צריך לעבור דרך הרשות וזה לא עובר, אני לא יכול לנהל את הקהילה.

דניאל שטרול: אני לא אוהב את האמירות האלה: "אני לא יכול לנהל", כי המדינה לא יכולה להעביר כספים למפונים ישירות.

דניאל שטרול: הלוואי ואפשר היה לעשות את זה.

דניאל שטרול: יושב כאן המבקר והוא יעיד על כך.

דניאל שטרול: אם המדינה הייתה מעבירה כספים, כולנו היינו ישנים יותר טוב בלילה, המדינה לא יכולה.

רונית שהם: בייפסים.

דניאל שטרול: אין בייפסים, תפסיקו לדבר על בייפסים.

דניאל שטרול: צריך לעבוד בתוך השיטה ולא נגד השיטה.

עמירה דותן: התקדמנו.

עמירה דותן: השיטה אומרת שהמדינה יודעת להעביר את האמצעים שלה - - -

דניאל שטרול: ברשותך עוד משפט אחד כי זה יושב לי כמו גוש.

דניאל שטרול: המדינה התנהלה בחוסר אחריות עד היום, ואין לי בעיה להגיד: בהפקרות.

דניאל שטרול: זה ש-7 חודשים לא מצליחים להעביר תקציבים.

דניאל שטרול: שאל אותי אורי אריאל למה אני לא מתפטר, אז אני אגיד למה.

דניאל שטרול: אני כבר בסיפור הזה שנה וחצי.

דניאל שטרול: אני לא מתפטר כי אני כאיש צבא לשעבר, כך חינכו אותי וכך אני חינכתי, להיות טיפוס שלוקח אחריות ומתמודד עם מה שיש.

דניאל שטרול: אני משתדל לעבוד עם מה שיש הכי טוב שאפשר.

דניאל שטרול: יכול להיות, ואני הייתי קרוב לקו אדום, ויונתן בשיא יודע את זה, אני חושב שמאוד קל, כמו שכתב לי, ואני כן מרשה לומר את זה, לייצר משבר.

דניאל שטרול: אני לא מתרשם שהמשבר יוביל לשינוי.

דניאל שטרול: אני חושב שמה שיחולל את השינוי זה הישיבה סביב השולחן, זה שיתוף הפעולה, זה הדיאלוג המשותף, זה ניטור הצרכים ומאבק.

דניאל שטרול: אנחנו מחר אצל רענן דינור לבקשה תקציבית של 24 מיליון שקל.

שמואל גולן: את המימון של הקייטנות, מימנו?

שמואל גולן: היה פה מנכ"ל משרד רוה"מ - - -

עמירה דותן: אני רוצה לא לוותר על הנקודה הזאת.

עמירה דותן: בואו נדבר מערכתית, כולנו באנו ממערכות גדולות, אתה אומר, המדינה יודעת לתת תקציבים או אמצעים למועצות המקומיות - - -

דניאל שטרול: יש לה עוד דרך, ועדת התמיכות שעבדנו לפניה וזו הדרך הכי מסובכת - - -

עמירה דותן: והכי לא טובה, אתה לא ממליץ עליה.

דניאל שטרול: ממש לא.

עמירה דותן: כלומר אתה אומר, המדינה עושה נכון שהיא נותנת את האמצעים למועצה אבל אנחנו רואים שהמועצה עם חלק מהמקומות החדשים או המתיישבים לא מסתנכרנת והשאלה היא תפקידו של מי לסנכרן?

דניאל שטרול: תפקידה של המינהלת.

דניאל שטרול: זאת אחריות של המינהלת, המינהלת לא בורחת ממנו.

עמירה דותן: כלומר חלק מהשולחן העגול הוא בעצם הסנכרון שאתה מדבר עליו שבין המועצה המקומית לבין המתיישבים ואתם בעצם השדכנים - - -

יעל הרמל: אחרי שעושים מיפוי צרכים בשטח.

עמירה דותן: לא אחרי, תוך כדי כי השולחן העגול זה גם תוך כדי - - -

יעל הרמל: מיפוי פרטני, קבוצתי וקהילתי של הצרכים בשטח.

עמירה דותן: והשולחנות העגולים האלה הם פר מועצה או הם בכלל על כל הבלגן?

דניאל שטרול: אנחנו מסתכלים הסתכלות מערכתית.

עמירה דותן: כללית.

דניאל שטרול: נכון, כללית.

דניאל שטרול: יש פה בעיה ברשות מסוימת, ואני להבדיל, רוצה באותה נשימה להביא דוגמא מאלפת של רשות בשם אשכול שזכותה, מתוך התקציבים שהמינהלת מעמידה לרשותה, לקחת מתכלל מועצתי כי לא רצינו שהטיפול השוטף בתושבים יהיה פחות טוב כי אז תיווצר תופעה של אנטגוניזם של הוותיקים כנגד הנקלטים.

דניאל שטרול: למועצה יש זכות לקחת מתכלל מועצתי שמטפל מטעמה.

דניאל שטרול: הלכה המועצה האזורית אשכול ואמרה, את זה ניקח עלינו ואת הכסף הזה נשקיע במפונים.

דניאל שטרול: אז יש גם את הדוגמא הזאת של 180 אלף שקל שהלכו לסדנאות.

עמירה דותן: דני, כשזה עובד זה עובד.

עמירה דותן: אתה יודע הרי מהצבא שכשאתה צריך להסביר אז מתחילה הבעיה.

עמירה דותן: אני חושבת שכולנו מעריכים גם את הרגישות שלך וגם את האכפתיות שלך וגם את הכנות.

דניאל שטרול: אני יודע.

עמירה דותן: וגם אם אמרנו משפטים קשים זה לא אישי.

דניאל שטרול: אני לא לוקח את זה אישית אבל אני מגיב מהמקום שאני כבר - - -

עמירה דותן: עייף.

דניאל שטרול: לא עייף.

דניאל שטרול: אני גם לא שבע כי זו מלאכה סזיפית, זו מלאכה קשה שאין לה סוף.

דניאל שטרול: אלו דברים שצריך לעבוד עליהם יום ולילה.

דניאל שטרול: אני רוצה לספר לכם סיפור אישי שתבינו עם מה אני מתמודד.

דניאל שטרול: אתמול פנה אלי יהודי יקר ואני באמת אומר יהודי יקר, וחצי שעה קרע לי את הצורה.

דניאל שטרול: אתה לב של אבן, הוא אמר לי, אתה לב של סלע וכדומה.

דניאל שטרול: וזה יהודי שהבן שלו קיבל קרווילה למרות שהבן שלו לא זכאי.

דניאל שטרול: אני אומר את זה ליד אנשי המבקר.

דניאל שטרול: קיבל קרווילה למרות שהוא לא זכאי.

דניאל שטרול: לא שמעתי על כך תודה.

דניאל שטרול: אני עמדתי בראש ועדה מיוחדת, דנתי, קיבלתי החלטה, אתן את הדין עליה.

דניאל שטרול: אחרי שהבן שלו כבר בקרווילה ויש עשרות בנים שלא זכו לכך, וזה סיפור קורע לב של משפחות שהבנים נקרעו מהן, מתקשר אלי אותו יהודי אתמול ואומר, אני רוצה שתעביר לי את הבן עכשיו לאתר שבו אני מתגורר.

דניאל שטרול: המרחק בין האתרים הוא עשר דקות נסיעה.

דניאל שטרול: אני רוצה עכשיו שתעביר לי אותו לידי.

דניאל שטרול: ואני שומע ברוב קשב ואומר לו, אבל אדוני היקר, אתה יודע שאין אפשרות, גם אם הייתי רוצה אין.

דניאל שטרול: זאת המציאות שעימה נמשיך להתמודד.

דניאל שטרול: אני לא חושב שאף אחד סביב השולחן הזה מבין את הקשיים, חוץ מהמפונים.

דניאל שטרול: אף אחד לא יכול להיכנס לנעליים שלהם.

דניאל שטרול: אני עכשיו יכול לבוא ולהתעמת עם חלק מהדברים שנאמרו כאן.

דניאל שטרול: מרים יצאה, אבל אני יכול להביא דוגמא, יוכי הייתה שותפה לזה.

דניאל שטרול: ניסינו להכין את המפונים לקראת המשבר, ואתם מכירים את החומרים.

דניאל שטרול: סירבו לעשות בזה שימוש.

דניאל שטרול: בצפון השומרון מרים הצליחה להטמיע את זה והייתה שם הכנה הרבה יותר טובה.

דניאל שטרול: מה שלא נעשה, אני אומר את זה לא בביקורת, זה בור ללא תחתית כי אחד האפיונים של אנשים במשבר מסוג זה זו תחושת הבדידות וחוסר אונים.

דניאל שטרול: אמר לי אתמול מזכיר של יישוב, תשמע, אני שהרווחתי בחיי 30 אלף שקל לחודש ולא ידעתי מה זה מוסדות המדינה בכלל, היום אני צריך לעמוד לפתחם של מוסדות ולהתחנן על כל דבר.

דניאל שטרול: תראו לאן לקחתם אותנו.

דניאל שטרול: אני עכשיו רוצה לומר משפט לסיפא.

דניאל שטרול: האוכלוסייה היא אוכלוסייה נהדרת.

דניאל שטרול: היא אוכלוסייה בריאה ברובה.

דניאל שטרול: יש לה כוחות בלתי רגילים.

דניאל שטרול: בואו לא נצבע אותם בשחור.

דניאל שטרול: בואו לא נצבע פה רשומון.

דניאל שטרול: אנשים דיברו כאן על עשרות בני נוער בסיכון.

דניאל שטרול: אז תעיד על כך יעל.

דניאל שטרול: לא מדובר בעשרות.

דניאל שטרול: יש המון בעיות בקרב הנוער דרך אגב - - -

מרים פרידלר: זה לא נכון.

מרים פרידלר: יש עדות ישירה של נערה - - -

דניאל שטרול: רבותי, אבא של הנערה הזו, ואני לא רוצה להגיע לזה, מי שעובד כרכז נוער ארצי במינהלת סל"ע זה אמציה יחיאלי שהיה רכז הנוער של הגוש ועובד היום מטעם מינהלת סל"ע, ואני לא אומר שאין בעיות, להיפך.

דניאל שטרול: אני הייתי מוסיף למסמך של הוועד בעיות נוספות שלא מופיעות כאן והן מופיעות על שולחננו.

דניאל שטרול: אבל אני אומר, בוא לא נצבע את האוכלוסייה הזו בשחור.

דניאל שטרול: יש בעיות מאוד קשות, יש בעיות מאוד מורכבות.

דניאל שטרול: אבל זאת אוכלוסייה עם כישורי התמודדות טובים.

רונית שהם: להיפך, אתה מחזק את טענותינו, אם זו אוכלוסיה כל כך חזקה שהגיעה לכאלה מצבים זה רק אומר שיש פה בעיה רצינית ביותר.

דניאל שטרול: רונית, אני חושב שכדאי שתקשיבו לדברים שאני אומר.

עמירה דותן: יש כאן שתי נקודות.

עמירה דותן: האחת, אין ספק שהאוכלוסייה חזקה ואנחנו רוצים, אני חושבת שאלו היו המילים האחרונות של שרי, איך למרות השבר מזכירים להם כמה הם חזקים.

עמירה דותן: נקודה שנייה שאתה אומר ואני מאוד מסכימה איתך היא שצריכים לשים גבולות.

עמירה דותן: זאת אומרת, גם לילדים שלנו אנחנו צריכים לשים גבולות כי בעצם כולנו רוצים הרבה מעבר למה שאני לפחות, יכולה לתת לילדים או לנכדים שלי.

עמירה דותן: כלומר אנחנו נמצאים פה באיזושהי משוואה שמצד אחד לתת את מה שהוא מענה נכון, כשההגדרה של "נכון" היא הגדרה מאוד קשה, ומצד שני, לשים גבולות כדי שאנשים לא יפרצו כל גבול של המסכנות ושל מגיע לי וכו'.

עמירה דותן: במשוואה הזאת כולנו צריכים להיות גם רגישים, אם היינו משכילים לתת ביטוי לפינוי, לא רק לפינוי הפיזי אלא גם לקליטה בנושא של הרגישות היינו במצב אחר היום.

דניאל שטרול: אני רוצה להציע הצעה לסדר יום.

דניאל שטרול: לא שמענו את נציגות הרווחה, אני רוצה לאפשר ליעל ויוכי וציפי להתייחס.

דניאל שטרול: אחר כך הייתי מבקש ברשותך, מכיוון שיש כאן המלצות לפעולה אז אולי נעבור לפסים אופרטיביים - - -

עמירה דותן: בשמחה רבה.

דניאל שטרול: ואני אהיה מוכן להתייחס לכל סעיף וסעיף שוועד המתיישבים העלה ולהציג את אופן הפעולה.

עמירה דותן: בשמחה רבה.

עמירה דותן: אני רק מבקשת הפסקה של חמש דקות, תודה.

יעל הרמל: אומנם היו עיכובים מאוד גדולים בקבלת הכספים, במשרד הרווחה דנו בתוכניות מאוד מוגדרות לגבי כל יישוב וישוב לאחר שעשינו מיפוי של הצרכים והחלוקה התקציבית הייתה בהתאם למשפחות שנקלטו בכל יישוב.

יעל הרמל: הגשנו בתיאום עם הרשויות המקומיות, בתיאום עם התושבים, בתיאום עם כל הגורמים האחרים בנוסף לתיאום שעשינו עם מינהלת סל"ע ועם הקואליציה.

יעל הרמל: בעצם הגשנו תוכניות מאוד ברורות וחד משמעיות על פי רצון התושבים ועל פי רצון הרשויות.

יעל הרמל: הגשנו את זה ונמסר לי מפורשות שעכשיו התחילו לעבור הכספים.

יעל הרמל: זאת אומרת אנחנו מדברים בעצם על מצב של מיפוי של צרכים פרטניים, משפחתיים, קבוצתיים וקהילתיים ומתן מענים לצרכים האלה שלאחר המיפוי.

יעל הרמל: ראוי שידעו שנעשה מיפוי פרטני ממש מדלת לדלת אפשר לומר, גם בניצן וגם ביישובים אחרים.

רונית שהם: לא היה - - -

יעל הרמל: אני רק יכולה להגיד על האינפורמציה שנמסרה לי.

יעל הרמל: אני יודעת במקרה שהם גם עם יד על הדופק מאוד ברורה לגבי המשפחות שנמצאות באשקלון - - -

רונית שהם: אין להם עובדת סוציאלית בכלל.

דניאל שטרול: זה לא מדויק.

דניאל שטרול: חבר'ה חבל, רונית אני מציע, הייתה עובדת סוציאלית- - -

יעל הרמל: אני נותנת את המידע שיש לי, ופה זה נמסר לי ממקור ראשון.

יעל הרמל: יש לנו תוכניות מאוד ברורות של חלוקה, גם של כוח אדם, גם של תוכניות.

יעל הרמל: אנחנו יודעים על תוכניות לטיפול רווחה וטיפול נפשי.

יעל הרמל: אנחנו יודעים על טיפול משפחתי ואנחנו מדברים על סדנאות להעשרת חיי המשפחה ואנחנו מדברים על מועדוניות לילדים ואנחנו מדברים על תוכניות השלמה בכל מקום ומקום, יש את הפירוט.

אליעזר אורבך: גם בשפיר?

יעל הרמל: גם בשפיר, בהחלט.

יעל הרמל: אני יכולה לתת לך אחר כך תוכניות שאנחנו מייעדים לשפיר אבל יש בכל אחת מהקהילות תוכנית מותאמת.

רונית שהם: יש לוח זמנים לביצוע?

יעל הרמל: זה מיידי.

יעל הרמל: ברגע שהוגשו התוכניות וברגע שקיבלנו את הכסף, הכסף הועבר, הוא לא נשאר אצלנו.

אליעזר אורבך: כמה הועבר עד היום?

יעל הרמל: אנחנו מדברים על תקציב כרגע של 6 מיליון שהועבר.

יעל הרמל: אנחנו מדברים על תקציב הרווחה, עשינו חלוקה לפי 6 מיליון שקיבלנו הבטחה לגביהם מהאוצר ויש לנו את זה.

יעל הרמל: כרגע יש כאן חלוקה מאוד ברורה של היישובים, כולל כוח אדם, כולל תוכניות טיפול, כולל טיפול משפחתי, כולל סדנאות כמו שאמרתי, כולל מועדוניות, כולל חוגים לילדים, יש כאן רשימה מפורטת מאוד, הכל בהתאם למה שהתבקשנו.

יעל הרמל: אנחנו לא המצאנו את זה.

אליעזר אורבך: רגע, אז מה ששמענו פה על אי תפקוד של המערכות זה עורבא פרח?

יעל הרמל: אני מדברת על עכשיו, אני לא מדברת על מה שהיה לפני 3 חודשים.

יעל הרמל: התוכניות מיושמות, אני מדברת על מצב עכשווי.

עמירה דותן: זה שתקציב המדינה אושר רק לפני כחודש, כלומר מייד לאחר אישורו הכספים הועברו ואתם העברתם את זה הלאה.

יעל הרמל: נכון.

עמירה דותן: כלומר הבעיה הייתה באותה תקופה שבעצם לא היה תקציב למדינה שלנו ובגלל זה הדברים היו תקועים או מה?

דניאל שטרול: זה לא קשור לתקציב המדינה.

עמירה דותן: אז למה 7 חודשים הכסף לא הועבר?

דניאל שטרול: שאלה טובה.

יעל הרמל: אני לא יודעת למה הוא לא הועבר.

יעל הרמל: אני רק יודעת שברגע שהכסף הועבר על פי תוכניות, כי אנחנו עובדים על פי תוכניות, הדברים התחילו לזוז.

עמירה דותן: אני שומעת חזק מאוד, אתם יודעים לעבוד, התוכניות היו מצוינות, תוכניות מקצועיות נעשו, קיבלו גם חיזוק מהמתיישבים, הביצוע שלהן לא בוצע בגלל שאנחנו לא יודעים למה, הכסף לא הועבר לאן שהוא היה צריך לעבור.

אליעזר אורבך: ומה אנחנו נגיד באמצע, התושבים מה יגידו?

אליעזר אורבך: אני אחד המגורשים, מה אני אגיד להם?

אליעזר אורבך: יש לי מזכיר שעובד במזכירות שלי בעין צורים, עובד 5 חודשים בלי משכורת, לפני חודש התחיל לקבל.

אליעזר אורבך: למה שראש המועצה ייתן לו את הכסף?

אליעזר אורבך: הוא יהיה עבריין אם הוא ייתן לו.

אליעזר אורבך: מה נגיד לו?

דניאל שטרול: מה שאליעזר אומר, היו שתי החלטות ממשלה בנושא מזכירי יישובים.

דניאל שטרול: אין הסבר מדוע הכסף לא הועבר.

דניאל שטרול: היו שתי החלטות ממשלה והכסף לא עבר.

דוברת: לפני שבוע התקשרה אישה עם בעיות שבעלה עזב אותה עכשיו אחרי הפינוי, קיבל את הפיצויים והלך, הימר, גמר עם כל הכסף.

דוברת: היא התקשרה למחלקת הרווחה לבקש עזרה.

דוברת: אמרו לה, אין לנו כרגע עובדת סוציאלית ייעודית למגורשים.

דוברת: מה היא עושה?

דוברת: אין להם עובדת סוציאלית.

דוברת: למה עובדת אחרת מהמחלקה לא יכולה לטפל בה, היא תושבת אשקלון, שיתייחסו אליה אפילו כאל תושבת רגילה, לא כאל תושבת מגורשת.

דוברת: באשקלון יש 130 משפחות פזורות שאין להם עובד כיום.

דוברת: נכון, הייתה להם עובדת, היא פוטרה, כרגע אין עובדת.

דוברת: מי מטפל בהם?

אליעזר אורבך: יש כנראה כוונות טובות, המעשים כנראה הולכים יותר לאט וזה חבל, בינתיים אנשים נופלים בדרך.

עמירה דותן: השאלה היא יותר גדולה מזה, אני שומעת כוונות טובות, אני שומעת אנשי מקצוע שמכינים תוכניות טובות.

עמירה דותן: השאלה היא איפה הנתקים האלה?

עמירה דותן: למה בעצם לשטח התוכניות הטובות לא מגיעות?

מרים פרידלר: הכשל הוא בחיפזון של ההתנתקות, מבקר המדינה כותב את זה חד משמעי, ובחוסר הערכות מראש - - -

עמירה דותן: אנחנו לא שומעים את זה, אנחנו שומעים שהייתה הערכות וחלק מההערכות קיבלה גם פידבק מאוד טוב כאן.

מרים פרידלר: הנה עובדה, לא היו תקנים של אנשי מקצוע, לא היו תקציבים, לא הייתה היערכות אמיתית בשטח.

דניאל שטרול: לא זה מה שכתוב בדוח המבקר.

דניאל שטרול: אני מבקש לאפשר ליוכי ולציפי התייחסויות קצרות.

יוכי סימן-טוב: אני משפ"י משרד החינוך.

יוכי סימן-טוב: כמו שמרים הזכירה, התחלנו לעבוד שנה לפני ההתנתקות ברגע שהדברים עלו לשדה עם קשיים מאוד גדולים כשהכל היה נראה לגמרי הזוי במובן שהתושבים לא האמינו שזה הולך לקרות ושאולי הטיפול הפסיכולוגי רק יחליש.

יוכי סימן-טוב: נכנסנו דרך הטרור שהיה שם עם ביטול היררכיות עם אנשי השדה, ממש קשר ישיר שעד היום מתקיים עם בתי הספר.

יוכי סימן-טוב: כשנכנסנו לכאן היום היה איזה מין חיוך, יכולים לתאם ישיבת עבודה.

יוכי סימן-טוב: באמת הרוב מכירים את הרוב.

יוכי סימן-טוב: אחרי ההתנתקות קיבלנו תקציבים נדיבים ליועצים, לפסיכולוגים לתרפיסטים.

יוכי סימן-טוב: אני אתן מספרים, 27 תקנים נוספים ליועצים, 20 תקנים לתרפיסטים, 12 תקנים לפסיכולוגים, ועוד 2 מיליון ו-300 אלף שקל שניהלנו ישירות במטה כדי להיענות לצרכים מותאמים.

יוכי סימן-טוב: זאת אומרת, הדבר פעל עד רמה כזאת שיועצת בית ספר או פסיכולוגית מתקשרת אלי ואומרת, הילד הזה צריך טיפול מיוחד, אני מבקשת שתאשרי, כותבת לנו כמה מילים ונותנים את המענה.

יוכי סימן-טוב: זה הוכיח את עצמו בצורה בלתי רגילה.

יוכי סימן-טוב: מה שרחלי אמרה, שמתבגרים באופן טבעי, וזה לא רק נוער גוש קטיף או השומרון אלא נוער בכלל, באופן טבעי מתקשים לקבל טיפול פסיכולוגי.

יוכי סימן-טוב: עקפנו את זה על ידי למשל רכיבה טיפולית כשנתנו לנערים בישיבות תיכוניות שרחוקים מטיפול פסיכולוגי, לא רצו לקבל, אבל זה עזר.

יוכי סימן-טוב: קיבלתי מכתב ממש מחמם לב, כמה מכתבים כאלה, אבל אחד היה מנער שהוא גם יתום והקבר של אמא שלו הועתק, והוא ומודה לי אישית על העניין הזה של הרכיבה הטיפולית שעזרה לו רבות ומבקש ומתחנן שבשנה הבאה זה יימשך.

יוכי סימן-טוב: וזה בדיוק הדיבור שלי פה ובזה באמת אסיים כי יש המון מה לומר אבל נעשתה עבודה נהדרת.

יוכי סימן-טוב: שרי לא בודדה.

יוכי סימן-טוב: שרי הייתה איתי ביום עיון שערכתי לתרפיסטים, והיו מעל 100 אנשים מכל קצוות הארץ, כולל רמת הגולן כי גם שם יש קבוצות.

יוכי סימן-טוב: והייתה עבודה נפלאה של אנשי מקצוע מחויבים, מקצוענים שעשו עבודה נהדרת.

יוכי סימן-טוב: אתמול התקשרה אלי תרפיסטית מעולה ואמרה לי, יוכי, מה עם שנה הבאה?

יוכי סימן-טוב: אני הולכת לעשות לעצמי את סידור העבודה לשנה הבאה, מה קורה?

יוכי סימן-טוב: זה הקושי.

יוכי סימן-טוב: חבל לשבור את הרציפות שנוצרה.

יוכי סימן-טוב: לכולנו, לכל אנשי המקצוע יש הסכמה שהטיפול חייב להימשך.

שמואל גולן: אז מה המשמעות של ליווי של 3 שנים?

יוכי סימן-טוב: כרגע ברור שצריך להמשיך כי הטיפול התחיל מאוחר, הילדים עברו 5 מעברים במשך השנה.

יוכי סימן-טוב: לעיתים התחילו את הטיפול קרוב לפסח בגלל ריבוי המעברים.

יוכי סימן-טוב: אי אפשר לקטוע את זה עכשיו.

יוכי סימן-טוב: יד בנימין זה יוצא דופן שהם התחילו לקבל קבוצות מייד בהתחלה.

יוכי סימן-טוב: זה לא מה שהיה אצל כולם כי זה לא התאפשר, זה לא התאפשר טכנית אבל אנחנו באמת בנינו מערך נפלא של אנשים נהדרים, מחויבים, מקצוענים שעושים עבודה נהדרת.

יוכי סימן-טוב: צריך לתת לזה המשך מינימום עוד שנה.

יוכי סימן-טוב: נראה, נבדוק, אנחנו גם לא רוצים להפוך אותם למטופלים נצחיים.

יוכי סימן-טוב: אנחנו לא מעוניינים בזה.

עמירה דותן: סליחה יוכי, אני מבינה שיש בשטח מאה "שריות"?

יוכי סימן-טוב: יותר ממאה.

יוכי סימן-טוב: מאה היו בכנס אבל יש יותר ממאה.

עמירה דותן: יותר ממאה "שריות" פזורות ברחבי הארץ שממשיכות בעצם לעבוד.

עמירה דותן: עכשיו כשנגיד להם שיש כסף זה יתקבע לאורך כל השנה?

יוכי סימן-טוב: חד משמעית הן תמשכנה בעבודת הקודש.

עמירה דותן: הם ימשיכו את התפקיד שלהם כל אחד במקום שלה.

יוכי סימן-טוב: נכון מאוד וחבל לשבור את הרציפות.

עמירה דותן: ואני מבינה שיש אישור לכסף, או שאין אישור לכסף?

ציפי חורי: למשרד החינוך עוד אין אישור.

יוכי סימן-טוב: יש הבנה אבל אין כסף.

יוכי סימן-טוב: יש הרגשה של הבנה מאוד גדולה מצד כל מי שאני מדברת איתו.

עמירה דותן: אתם יכולים לעזור לי, איך קוראים לסעיף הזה בתקציב שאני יכולה לדבר עליו?

יוכי סימן-טוב: תקציב יועצים, פסיכולוגיים ותרפיסטים - - -

דניאל שטרול: לא, סליחה.

דניאל שטרול: התקציב הוא התקציב של שפ"י, והתקציב של שפ"י שהוגש לשנת עבודה 2006.

דניאל שטרול: צריך להבין שמערכת החינוך עובדת בשונה, התקציב הוא מספטמבר, שנת לימודים.

דניאל שטרול: יש תקציב מבוקש של שפ"י לשנת 2007 זה 6 מיליון ו- 44 אלף, יש תקציב של מינהל חברה ונוער שזה גוף מאוד מרכזי, שקצת הלך פה לאיבוד בישיבה, שעושה מלאכת קודש ועשה מלאכת קודש גם במלונות, אני חייב לומר את זה עבור הפרוטוקול, זה 6.653 מיליון שקל.

דניאל שטרול: אלה תקציבים שהם מבוקשים, וכפי שאמר עדיאל שומרון, האוצר כמובן תפקידו להגיד אין לי ותפקידנו להגיד: אנחנו צריכים.

דניאל שטרול: בשביל זה יש ועדת שרים, יש ראש ממשלה וועדת שרים תקבל הכרעה.

עמירה דותן: עד מתי צריכים לתת אוקי כדי שמאה "שריות" לא ילכו למקום עבודה אחר?

ציפי חורי: אני רוצה לומר על כך מילה, ברשותך.

ציפי חורי: אני מפקחת על יועצים במחוז דרום ובכינוי המקצועי זה ייעוץ בכיר.

ציפי חורי: יושבת פה איילת אליטוב שהיא יועצת, אני מעכבת כרגע את השיבוצים של כולם למחוז עד שאני לא יודעת מה קורה עם היועצות של המפונים מגוש קטיף והיועצות שעובדות בגוש קטיף.

ציפי חורי: זאת אומרת, ההשפעה היא אדירה.

ציפי חורי: אני לא יכולה להמשיך לעבוד, אני לא רוצה להוציא אותם ממקומותיהם ולשבץ אותן במקומות אחרים ואחר כך אני אגיד, אין לי יועצות לגוש קטיף, ילדי גוש קטיף צריכים להיות במקום הראשון, אבל מה אני עושה?

ציפי חורי: הייתי צריכה את האישור הזה לפני 3, 4, שבועות ועדיין אין לי אותו.

ציפי חורי: המנכ"ל יהיה ביום חמישי ב-7 בחודש במחוז, אולי נדע מה קורה אבל כרגע אנחנו לא יודעים ואני תקועה עם כל העבודה שלי בגלל זה, זו אחת ההשפעות של העיכובים.

דניאל שטרול: דרך אגב, אשתי היא מנהלת בית ספר.

דניאל שטרול: זו הזדמנות להתגאות בה, היא לא יודעת שבוע לפני תחילת שנת הלימודים מי יהיה הצוות שלה, אבל זה סיפור אחר.

ציפי חורי: אני יכולה רק לומר שמתוך הסקירה שעשיתי בין 18 יועצות שעובדות עם מעל ל-800 ילדים מפונים במחוז שלי במחוז דרום בלבד, המצב הרגשי של הילדים בהחלט דורש טיפול.

ציפי חורי: יש עדיין דיווחים על נדודי שינה, חלומות קשים מאוד, גם של המורים.

ציפי חורי: אני מתחילה עם הילדים אגיע גם למורים.

ציפי חורי: יש קשיים בריכוז וזיכרון, יש תסמינים שממש מאפיינים פוסט טראומה, ילדים שסובלים מדיכאון.

ציפי חורי: גם בצוות המורים המצב לא פשוט.

ציפי חורי: מורים אומרים, אל תבקשו ממני יותר מהמינימום הנדרש, אני בקושי מחזיקה את הראש מעל פני המים.

ציפי חורי: אלה מילים שאני מצטטת מסדנאות של מורים שאני אישית העברתי, לפני שהיה לי כוח אדם הפכתי גם לעובד שדה, לא רק לעובד מטה.

עמירה דותן: יש גם את המורים של שדרות ששמעתי אותם, שגם הם לא יכולים - - -

ציפי חורי: גם שדרות, גם אשקלון.

ציפי חורי: עברתי היום דרך חוף אשקלון לפני שבאתי לפה.

ציפי חורי: אני רוצה לומר עוד מילה על הבגרויות שלא הוזכרו כאן.

ציפי חורי: ילדי גוש קטיף עם כל הקשיים והבעיות שהזכרתי את כל רשימת ההשפעות שיש להתנתקות, זה ישפיע, אני מניחה, והשפיע גם בשנה שעברה, על תוצאות הבגרויות וצריך לקחת את זה בחשבון ולקיים דיון איך מתייחסים לזה.

חנה פריידין: זה היה בוועדת החינוך.

ציפי חורי: דיונים יש אבל השאלה היא מה התוצאה.

ציפי חורי: ישבתי בראש הוועדה של ההקלות לבגרויות, אתם יודעים מה היה בסמכותי בסך הכל לתת?

ציפי חורי: הארכת זמן ועוד סמינר קיץ.

ציפי חורי: סמינר קיץ רק במקרים קיצוניים.

ציפי חורי: הארכת זמן של 25 אחוז לא עוזרת לתלמיד.

עמירה דותן: עמירה חיים הייתה בדיון הזה ואם אין תשובות מספקות, תבואו אלינו ותגידו: אין תשובות.

ציפי חורי: אני בכל אופן קושרת את זה כיוון שמדובר במצב נפשי, זה מושפע ממצבם הנפשי של הילדים ויש לקחת את זה בחשבון, גם את מצבם הנפשי של המורים ואסור לשכוח שהמורים האלה הם גם הורים.

ציפי חורי: יש לנו מעגלים שלמים של השפעה מאוד קשה שצריך לקחת אותה בחשבון.

עמירה דותן: בתוך ההמלצות איך אנחנו יכולים לעשות צעד אחד קדימה ולקחת אותם אחד לאחד, אבל הבטחנו לאלי את רשות הדיבור.

אלי זגרון: כמגורש שגר בעין צורים, איפה אני נכנס לטבלאות שלך?

אלי זגרון: ב-25 למרץ אתם המינהלת שלחתם לי מכתב שאמר:

אלי זגרון: אתם חייבים לעזוב את חדרי האירוח לקרווילה שבכלל לא מוכנה.

אלי זגרון: באיום, פשוט איום.

אלי זגרון: אחרי זה הגיע 25 למאי.

אלי זגרון: בעקבות זה הופעתי בטלביזיה וכן הלאה.

אלי זגרון: למה באיום כל דבר?

אלי זגרון: היום אמרו לי: אם אתה לא נכנס לקרווילה, אם אתה לא חותם, לא נשים לך מזגנים.

אלי זגרון: מה זאת אומרת?

אלי זגרון: למה להתייחס אלינו בצורה של איומים?

עמירה דותן: קשה לי לענות לך.

עמירה דותן: יש פה גם נושא פרטי שאני לא חושבת שאנחנו יכולים לטפל בו וגם לא לכבודך שנעסוק בו כאן.

עמירה דותן: והנושאים האחרים שהם לא פרטיים אלא ציבוריים, לכן עסקנו בנושא הזה, אנחנו נעסוק כל פעם בנושא אחר.

עמירה דותן: הנושא הפעם, אני רוצה שוב, שלא נתפזר, כי אנחנו יכולים להתפזר והבעיות הן באמת מפה ועד הודעה חדשה.

עמירה דותן: בואו נשים לעצמנו סדר וגבולות בנושא היום שהוא מאוד מוגדר ומאוד ממוקד ויש פה אנשי מקצוע שחבל לי להביא אותם עוד פעם.

עמירה דותן: לכן אני לא הולכת כרגע לישיבה אחרת שצריכה להתחיל בשעה 2 כדי שנוכל לראות, מה מההמלצות האלה הן בסדרי עדיפויות שנוכל לתת איזשהו אור ירוק.

עמירה דותן: אגב, מחר הפגישה עם רענן על ה- 24 מליון ₪ כוללת גם את הכספים הקהילתיים או את נושא החינוך שדיברת עליו כרגע?

דניאל שטרול: כרגע הדיון מחר ייסוב רק על התקציב של מינהלת סל"ע בתחום החברתי.

עמירה דותן: בלי החינוך.

דניאל שטרול: יישבו שם נציגי משרד החינוך ונציגי משרד הרווחה.

דניאל שטרול: כל השולחן העגול שאתם מטילים ספק בקיומו יישב שם מחר.

עמירה דותן: דני, אנחנו לא מטילים ספק, אנחנו רק רוצים לראות אותו עובד טוב.

עמירה דותן: צריך להבין הפרדה.

עמירה דותן: משרד החינוך אומר ובצדק, אני את התקציבים של המבנים ושל היבילים ושל השכר, זה תקציב בנפרד.

עמירה דותן: לי חשוב שהתקציב החברתי יראה כמכלול אחד כי אנחנו פועלים כמניפה אחת.

עמירה דותן: הן משרד הרווחה והן משרד החינוך, וגם האוצר בצדק אומר, אני רוצה לאמת שאין כאן כפילויות במשאבים.

עמירה דותן: מאה אחוז, ולכן השאלה שלי אליך היא, האם ה-24 מיליון ₪ - - -

דניאל שטרול: זה אך ורק התחום החברתי.

עמירה דותן: אז זו לא תשובה לא לשפ"י ולא לדברים האחרים.

דניאל שטרול: המשמעות היא שאם לדוגמא יאושרו, ליבי תפילה שכן, אחד הסעיפים שם זה תקציב שאני בזמנו יזמתי, רציתי להקים קרן לצרכים מיוחדים ולא הצלחתי לשכנע את המדינה.

דניאל שטרול: קרן כדי לתת מענה כדוגמא, אני פעם ראשונה שומע על הבעיה, אני לא מתחייב לשום דבר, אבל אתן דוגמא פעוטה יותר.

דניאל שטרול: יש ילד ביד בנימין שפיתח פערים לימודיים ונפלט מתוך המסגרת הממוסדת ונקלע למצב ש-3 חודשים הוא שכב בבית.

דניאל שטרול: קצינת ביקור סדיר עשתה עבודת קודש, הוציאה אותו מהמיטה, ניסתה להחזיר אותו למסגרת הלימודים, המסגרת הבית ספרית סירבה לקלוט אותו.

דניאל שטרול: נקלט בתיכון אנקורי באשקלון, מסיים בימים אלה בגרות.

דניאל שטרול: מה אומר לכם?

דניאל שטרול: הלב נצבט לי כל פעם מחדש כשאני מספר את הסיפור.

דניאל שטרול: ההורים שלו בהליכי גירושין.

דניאל שטרול: לא יכולים להגיש תביעה למינהלת סל"ע כי הם ביניהם אוכלים אחד את השני.

דניאל שטרול: הם עוד לא קיבלו שקל כי האב מקשה על האם וכו'.

דניאל שטרול: כל העלות היא 5500 שקל לממן את הלימודים בתיכון אנקורי.

דניאל שטרול: אני הייתי מצפה שלי או כל מי שנמצא בתפקידי, אתם יודעים, לא אני, אני לא מספיק בכיר?

דניאל שטרול: ראש מינהלת סל"ע, תהיה לו סמכות להגיד, קח 5500 שקל.

דניאל שטרול: אני בשביל זה צריך לעלות לוועדה מיוחדת.

דניאל שטרול: אני צריך לכנס ועדה מיוחדת.

דניאל שטרול: כשאני מכנס ועדה מיוחדת ואני מפעיל את הסמכות שלי לכנס ועדה מיוחדת, אומרים לי, תדע לך, בגללך משפחות עכשיו התואר שלהן מתעכב.

דניאל שטרול: זה ממש תיאטרון האבסורד.

עמירה דותן: ראשית אני מודה לך מאוד כי אני רוצה לדבר עם רענן דינור לקראת הפגישה מחר כדי שנוכל לטפל בצרכים.

דניאל שטרול: תני לי רק להשלים את דברי כי לא נתתי את הדוגמא הזאת לחינם.

דניאל שטרול: לכן, אם לדוגמא יאשרו את ה-2 מיליון שקל, מי שיוציא אותם ויתפעל אותם זה משרד הרווחה כי לו יש את המנגנונים, לו יש ועדות בתוך הקהילות יחד עם ההנהגה הקהילתית והמלווים הקהילתיים ואותם רכזי חברה וחינוך ונוער יצביעו, וכך נהפוך את התהליך לפשוט, לתכליתי.

דניאל שטרול: היום זמן התגובה הוא ארוך מדי - - -

עמירה דותן: למקרים הבודדים.

דניאל שטרול: גם לבודדים וגם לקהילתיים.

דניאל שטרול: היום זמן התגובה שלנו הוא איטי זה אנדר סטייטמנט.

דניאל שטרול: אין לנו זמן תגובה מהיר ואי אפשר לשקם מפונים אם אין לנו יכולת תגובה מעכשיו לעכשיו.

דניאל שטרול: זאת אומרת, כל ההסברים, אני לא יכול להסתכל על אליעזר בעיניים.

דניאל שטרול: אני יכול לספר לו סיפורים טובים עד מחר, עשיתי כך וכך, זה לא מעניין אותו.

עמירה דותן: אני רוצה להבין כדי שאוכל לתת איזה "פוש" לפני מחר, לרענן.

עמירה דותן: יוכי אמרה קודם שבתקציב שהיה לה, היו לה תקנים ליועצים, לתרפיסטים, לפסיכולוגים, ועוד היה לה שני מיליון שקל של המקרים שצריך לדבר עליהם כרגע.

עמירה דותן: זה אותו זמן תגובה ומענים ובעיות וכו'.

עמירה דותן: בתוך ה 24 מיליון שקל של מחר, שום דבר מהדברים האלה איננו?

דניאל שטרול: לא מדויק.

עמירה דותן: לכן אני שואלת.

דניאל שטרול: יש סעיפים בתוך הצעת התקציב שאם התקציב הזה יתקבל, אני אחר כך אוכל לשבת עם יוכי באותו שולחן עגול, לנטר את הצרכים ולהחליט שזה הולך עכשיו לצרכים של יוכי.

עמירה דותן: שאלה אחרת, ה-24 מיליון שקלים ועוד אנחנו רוצים 12 מיליון שקלים בבקשה שלכם, ללא שום קשר, לשפ"י ולחינוך.

דניאל שטרול: לכן האוצר עושה פליק פלק באוויר.

דניאל שטרול: אבל אם את כן יכולה להעביר מסר אני חושב שהמסר שאת יכולה להעביר זה את הרוח סביב דיוני הוועדה ואת ההבנה שהמדינה צריכה לשים כאן הרבה משאבים ושהליווי הוא ליווי ארוך טווח.

עמירה דותן: את זה כבר העברתי, אני רוצה להיות יותר ספציפית.

דניאל שטרול: אם התובנה הזאת תיכון, אם יבינו שהמדינה צריכה לקחת אחריות על התהליכים הללו, אחריות מוגדרת בגבולות ולא פרוצה אלא הגדרת גבולות, לימוד וניטור צרכים, אז אני מקווה שהתהליכים יהיו אחרים.

דניאל שטרול: ולייצר מנגנון פעולה כזה שהתקציבים עוברים והקהילות יכולות לתפקד.

עמירה דותן: אוקי, אז אולי נעשה לעצמנו את החיים יותר מתוחכמים ואחרי שנשמע מה התקציב שמחר תקבלו, ועוד הפנייה שלנו לשרת החינוך להפשיר או לאשר יותר נכון, את הכספים לשנת הלימודים תשס"ו – תשס"ז, הניתוח של התקציבים או הניטור של התקציבים למקומות, כי אני מבינה שיש תשתיות ויש תוכניות מקצועיות בשטח, נשאר לנו רק הצ'ופצ'יק של אותם מקומות שזה לא הולך.

עמירה דותן: כלומר באותם מקומות שאתם יודעים היום, לאחר שנה וחצי של טיפול או כמעט שנתיים של טיפול, ששם זה לא כל כך הולך.

עמירה דותן: יש כסף אין כסף, אין שם את אותה נדיבות, אני לוקחת את המילים שלכם, של חיבוק האנשים גם אם הכסף יגיע בעוד שבועיים או חודשיים.

עמירה דותן: השאלה אז איפה הטיפול יהיה, דני, אצלכם?

עמירה דותן: בשולחן העגול?

עמירה דותן: בישיבות האלה?

עמירה דותן: איפה אנחנו יכולים לעזור לכם כי כל הרצון שלנו זה לעזור לכם לקדם את העניין.

דניאל שטרול: אני שוב חוזר וקורא, במקומות בהם המענה הוא פחות טוב יש אחריות למדינה לדאוג שהטיפול יינתן.

דניאל שטרול: המדינה בחנה כל מיני פיתרונות שאינם מעשיים ולכן גם כאן צריך להתחבר לתהליכים עם המון סבלנות, עם המון רגישות.

דניאל שטרול: לדוגמא, באותו מקום ספציפי שדובר עליו, ממש בימים אלה מתבצע מהלך של בניית אמון מחודש בין ההנהגות לבין המובילים ברשות שאנחנו מובילים את המהלך.

דניאל שטרול: ואלה תהליכים שהרגישות והצנעה יפה להם.

עמירה דותן: יפה מאוד.

עמירה דותן: אז זה מטופל, מה שאנחנו צריכים לדעת שזה ישנו וזה מטופל.

דניאל שטרול: אנחנו מנסים להתמודד בכלים שיש בידינו.

רונית שהם: אני חייבת לשים על השולחן רק מקום אחד שלא כל כך עלה פה שזה יד מרדכי שבינתיים אף אחד לא לקח עליהם חסות.

ציפי חורי: נכון.

ציפי חורי: נורא לעבור שם כל יום ולראות את האוהלים האלה ואיך שזה נראה שם.

עמירה דותן: זה אנשי אלי סיני?

ציפי חורי: כן, זה ממש כאב לב גדול לראות את זה.

רונית שהם: אין עובדים סוציאליים, אין מטפלים.

עמירה דותן: אני יודעת שאני עברתי שם 3 פעמים, לא מצאתי שם נפש חיה.

רונית שהם: לא משנה, אבל הילדים שלהם קיימים, המשפחות קיימות.

עמירה דותן: איפה הם?

עמירה דותן: אני לא מוצאת את האנשים האלה.

דניאל שטרול: ברשותך לגבי ההמלצות.

דניאל שטרול: ברמת הנוער, אני אעבור סעיף, סעיף מהר.

דניאל שטרול: קביעת גורם מתאם, יש גורם מתאם כזה, מר אמציה יחיאלי שהיה רכז הנוער בגוש, הוא היום עובד של מינהלת סל"ע.

דניאל שטרול: אני כתפיסת עולם חושב שכמה שיותר אנשים מבין המפונים צריך לעבוד במינהלת סל"ע.

דניאל שטרול: קביעת אופק עבודה לרכזים ומדריכי נוער, מקובל, ואנחנו נפעל כדי שאכן כל רכז נוער יהיה לו את אופק העבודה שלו וגם משכורת הולמת.

דניאל שטרול: מה שלא נאמר כאן, רכז נוער היום, ויש חבר'ה נפלאים, מחממים את הלב, אבל רכז כזה מרוויח שכר של 3500 שקל.

דניאל שטרול: אני חושש שאנחנו נאבד אותם.

עמירה דותן: כי הם עובדים מסביב לשעון.

דניאל שטרול: הם עובדים מסביב לשעון.

דניאל שטרול: אבל דרך אגב, התשלום מבוצע בזמן והם מקבלים כספים, אפשר לגחך בציניות אבל אני לא רוצה להגיד לכם כמה מרוויחות מורות במערכת החינוך.

דניאל שטרול: הכשרת מדריכים בטיפול בבעיות מיוחדות של נוער, מקובל.

דניאל שטרול: מלווה את הנוער ד"ר חוה אנקור שהיא עמיתה של יוכי ועמיתה של מרים, אשת מקצוע מהמעלה הראשונה.

דניאל שטרול: מינינו במינהלת בנוסף לאמציה את רובי רוגל שהוא דוקטורנט ומתמחה בתחום הזה, הוא מהמכון למשאבים של - - -

ציפי חורי: דני, אתה יודע שחוה לא קיבלה משכורת שנה ומשהו.

דניאל שטרול: לא מאיתנו, לא ממני.

ציפי חורי: לא משנה, אבל היא אישה עובדת, מסורה ללא גבולות - - -

דניאל שטרול: אני מסכים, אני מוכן להעסיק אותה ממחר, אבל היא לא הייתה אמורה לקבל כסף מאיתנו.

רונית שהם: אז מי צריך לשלם לה?

רונית שהם: דניאל שטרול: שפ"י.

רונית שהם: בניית מועדוני נוער בכל האתרים.

רונית שהם: זו בעיה כאובה, לנו יש מיפוי, אני לא חיכיתי להגיע לכאן.

רונית שהם: יש כאן מיפוי משלנו איפה יש פערים ואנחנו כרגע עובדים עליהם.

רונית שהם: הסיפור הוא לא פשוט כי יש מקומות שרוצים מועדון נפרד לבנים ולבנות ויש מקומות שמסרבים לעבוד בתוך מתקנים קיימים.

רונית שהם: עדיין למול סוגיית הגבולות שאת מדברת אנחנו נראה איך נותנים מענה אבל הסיפור לא פשוט - - -

אליעזר אורבך: קיימים מועדונים באתר ולא מעוניינים לעבוד שם?

דניאל שטרול: כן.

אליעזר אורבך: בעין צורים קיים מועדון באתר ולא רוצים להשתמש בו?

עמירה דותן: סליחה אליעזר, הוא לא אמר איפה.

דניאל שטרול: החלטתי שאני לא מציין שמות של מקומות, אליעזר, אחר כך בשקט, מכיוון שאנחנו מדברים לפעמים, נוכל להתמקד.

עמירה דותן: אולי לא בשקט כי באמת יש פה את ליאור ואת כל הוועד וכדאי שיידעו את הדברים האלה, אפרופו גבולות.

דניאל שטרול: הקצאת בנות שירות לאומי לליווי.

דניאל שטרול: מקובל, נראה איך אנחנו מעודדים את זה.

דניאל שטרול: צורך בתקצוב פעילות גושית לנוער.

דניאל שטרול: יש תקציבים עבור פעילות הנוער שכל קהילה מקבלת והיא יכולה לקחת את התקציבים הללו עבור פעילות הנוער.

רונית שהם: זה בעייתי אנחנו ניסינו.

דניאל שטרול: אז אם תבואי אלי אשמח לסייע לך.

דניאל שטרול: רונית, ממש הייתי שמח אם היית מקשיבה בלי כל הזמן לשלוח עוד חץ ועוד חץ ועוד חץ.

רונית שהם: לא חץ, אני אומרת עובדות, למה חץ?

דניאל שטרול: את אומרת עובדות שהן לא מדויקות ואני מזמין אותך לבוא ולשבת איתי על כל קהילה.

עמירה דותן: ההזמנה שלך זו נקודה יפה כי אצל רונית זה נכון, מה שהיא אומרת.

דניאל שטרול: אני מציע לא לצטט דברים שלא בקיאים בהם כי זה פשוט סתם מכניס לאווירה עכורה.

עמירה דותן: רונית בואי נעשה ככה, יש לך הזמנה מדני לשבת איתו.

דניאל שטרול: אמציה יושב איתי כל יום ראשון, אמציה הוא חלק מצוות סל"ע.

רונית שהם: לאמציה אין תקציב כרגע לפעילות גושית.

עמירה דותן: דני, יש פה נתקים.

עמירה דותן: אנחנו הרי רוצים לעזור בנתקים האלה.

עמירה דותן: זה שהזמנת את רונית אליך, עם אמציה או בלי אמציה, בוא נראה איך אנחנו מקדמים את זה.

דניאל שטרול: אמציה הוא מתאם גם מטעם ועד מתיישבי גוש קטיף, הוא נציגו של ליאור כלפא והוא אחראי ומה שהוא צריך הוא יקבל מענה.

עמירה דותן: חלק ממה שלמדנו זה שכשאנשים מרגישים שותפים יותר קל להם להעביר את המסר הלאה.

עמירה דותן: אם רונית תרגיש שותפה לתוך התהליך הזה וזה מה שהבנתי שאתה עושה, אני מניחה שיהיה לה יותר קל להעביר את התשובות הלאה.

עמירה דותן: אז אני שמחה שהזמנת אותה ונקדם את זה קדימה.

דניאל שטרול: באשר לשאלתך, משרד החינוך החל להפעיל אתמול דרך מינהל חברה ונוער, קייטנות, זה עוד לא נוסע בצורה גורפת.

דניאל שטרול: במחוז דרום זה עובד יותר טוב, מחוזות אחרים פחות טוב.

דניאל שטרול: בגלל אילוצי תקציב החליט משרד החינוך לצמצם את היקף הפעילות של הקייטנות ל-15 יום.

דניאל שטרול: אני צודק?

ציפי חורי: כן.

דניאל שטרול: חלק מהפעילות ממומנת על ידי הקואליציה לטראומה שחשוב לי שוב, לומר עליה אך ורק שבחים.

דניאל שטרול: זה אותו גוף שמשיג את הכספים שאנחנו לא מצליחים להשיג דרך משרדי הממשלה.

דניאל שטרול: היה שם תורם שנתן 125 אלף דולר.

דניאל שטרול: להגיד לכם שאין שם בעיות?

דניאל שטרול: יש בעיית הסעות ויום יום אני מתעסק עם זה, 8 ילדים מפה ומשם, אבל זה מתקיים.

דניאל שטרול: העובדים הסוציאליים הם אנשי מקצוע לעילה ולעילא.

דניאל שטרול: הם עוברים הכשרות ושמעתם כאן מאות אנשי מקצוע.

דניאל שטרול: ציפי לא סיפרה אבל ציפי והמחוז שלה וד"ר סמדר בן אשר מבאר שבע עשתה עוד קורס הכנה של אנשי מקצוע לפני הפינוי כדי להכשיר את האנשים להתמודדות עם הנושא.

דניאל שטרול: יש מקומות, ואני לא מסתיר את זה ויעל לא תתכחש לכך שיש מקומות שכאשר מגייסים אנשים, לעיתים מגייסים עובדים סוציאליים צעירים.

דניאל שטרול: אני מציע לא לחרוץ דין.

דניאל שטרול: כולנו היינו צעירים, השיקול צריך להיות ענייני.

דניאל שטרול: האם יש שם פוטנציאל, האם יש ידע והאם יש כלים?

דניאל שטרול: אבל יש אנשי מקצוע טובים, ואני אומר שוב, במקומות שצריך אנשי מקצוע תותחים לצורך העניין, שיפנו אלינו ואנחנו נאשר הפעלה של איש מקצוע.

דניאל שטרול: לא נתקלתי עוד בשום בקשה כזאת.

דניאל שטרול: אנשי המקצוע הם לעילא ולעילה.

עמירה דותן: זו הערה יפה מאוד, בתור מי שהעסיקה מש"קיות תנאי שירות ומורות מגיל 18, ללא שום הכשרה מקצועית והן עושות את זה יוצא מהכלל, זה אומר בעצם שהצעירות היא לא הנקודה אלא אותו רוחב - - -

דניאל שטרול: מכיוון שיש לנו משהו משותף בעברנו - - -

עמירה דותן: לכן אני אומרת שזו הערה יפה מאוד.

דניאל שטרול: אז את מכירה את המאבחנות פסיכוטכניות שהניבוי שלהם על הצלחה בשירות ביחידות שדה לא היה מרשים במיוחד.

עמירה דותן: נכון, אבל שם נגיד שזה יותר ריאלי.

דניאל שטרול: זה לא תחליף לאנשי מקצוע והכשרה מתאימה.

עמירה דותן: זאת נקודה יפה מאוד שאולי אנשי המקצוע יעבירו את זה גם הלאה שבאמת הצעירות היא לא הקריטריון היחיד, הנה יש לנו פה צעירה שעושה עבודה יוצאת מהכלל.

ציפי חורי: יש לנו בלי סוף דוגמאות של צעירות.

רונית שהם: זה לא רק צעירות, זה גם אופק העבודה של כל בת חצי שנה, שאסור שזה יקרה.

עמירה דותן: זה נושא נוסף, נושא אחר.

דניאל שטרול: סעיף ג', יש להתייחס אל כל המשפחות העקורות כאל משפחות בסיכון.

דניאל שטרול: אני רוצה שיהיה פה איש מקצוע בחדר שיגיד שהוא שלם איתי עם האמירה הזו.

דניאל שטרול: אנחנו הערכנו בכל קהילה וקהילה על בסיס מיפוי, כמה משפחות תהיינה בסיכון.

דניאל שטרול: תקצבנו בתחילת הדרך סדר גודל של כ-100 משפחות.

דניאל שטרול: היום העלינו את הערכה שלנו ל-400 משפחות.

דניאל שטרול: על בסיס זה יש גלישה תקציבית וזה מתחבר לאמירה הקודמת שלי שלא הייתי צובע אותה בשחור, זאת אוכלוסייה בריאה ואיפה שיש קשיים ניתן מענה.

רונית שהם: זה לא קשור - - -

דניאל שטרול: יש להכשיר את המטפלים להבנת מכלול, בוודאי, אף אחד לא חולק על כך.

דניאל שטרול: יש לבצע "ריצ'ינג אאוט" או שיחור.

דניאל שטרול: המסמך פה מדבר על 230 משפחות.

דניאל שטרול: אנחנו הגענו ל-550 משפחות שהן מה שאנחנו קוראים, משפחות בפזורה.

דניאל שטרול: במינהלת סל"ע יש 2 עובדות סוציאליות מאוד בכירות, אחת מנהלת מחוז לשעבר ומנהלת מחלקה לשעבר שזה תפקידן במינהלת סל"ע, להגיע למשפחות הללו.

דניאל שטרול: ללא קשר לזה התקבלה החלטה במינהלת סל"ע שאני חלוק עליה מקצועית, לגעת בכל המשפחות ולהגיע לכל המשפחות.

דניאל שטרול: חלק גדול מהמשפחות שפנינו אליהן אמרו, רבותי, תודה רבה, הניחו לנו, אנחנו בסדר, מעריכים את הפניה שלכם, יש לנו את הטלפונים שלכם, אם נזדקק נפנה.

דניאל שטרול: להתייחס אל כל המשפחות ביתר רגישות, אני חותם על כך, הייתי מנסח את זה אפילו בצורה יותר תקיפה, יש בעיות לא פשוטות - - -

עמירה דותן: כולל מה שאלי סיפר לנו בעניין שנאמר להם: תחתמו, בצורה חסרת רגישות.

דניאל שטרול: כולל מה שאלי וכולל טופסולוגיה ששמעת שנדרשים להביא והמבקר דיבר על כך.

דניאל שטרול: יש פה מפגע של בירוקרטיה, יש פה לצערי מפגע של משפחות שעשו מעשים לא ראויים וזה גרם לזהירות יתר והקצנה של עמדות.

דניאל שטרול: מענים, זה סיפור הצלחה בלתי רגיל וקשה לי לדבר במונחי סיפור הצלחה.

דניאל שטרול: הלוואי ולא היה בו צורך אבל מענים זה גוף שהקמנו אותו יש מאין.

דניאל שטרול: יש היום קרוב ל-500 משפחות שמקבלות מענה ומנהל אותו מר צבי פיירמן, שאין לי בעיה להגיד את זה, זה איש שקראתי אותו לדגל, היה איש מילואים שלי, אבל זה סאגה לסרט אחר.

דניאל שטרול: כל משפחה שיש לה צורך, יש לצבי מנדט ממני לבקשה שאיש המקצוע מתרשם שיש צורך מעבר ל-12 מפגשים.

דניאל שטרול: דרך אגב, זה לא מדויק, יש 12 מפגשים ויש חבילה של 6, 8 מפגשים להדרכת הורים בנוסף ל-12 המפגשים.

דניאל שטרול: יש לצבי מנדט מטעמי, ברגע שיש המלצה מקצועית ברורה להאריך את הטיפול ניתן להאריך ב-12 מפגשים נוספים.

דניאל שטרול: כל משפחה שפונה תקבל מענה.

דניאל שטרול: אנחנו מאפשרים גם למשפחות שהחלו בטיפול להביא את המטפל שטיפל בהן קודם לכן אבל הוא חייב לעמוד בכישורים ובסטנדרטים שאנחנו דורשים ממומחים.

דניאל שטרול: לצערי גם כאן היו תופעות נלוזות, אנחנו מממנים בעלות מסוימת את המטפל.

דניאל שטרול: מטפל מסוים גבה מהמשפחה עלות אחרת וביקש ממנה לקזז את ההפרש בין העלות של המדינה.

דניאל שטרול: אני נותן את זה כדוגמא כדי שתבינו עד כמה הסיפור הזה מורכב.

דניאל שטרול: כל מה שמרים אמרה הוא נכון.

דניאל שטרול: אין תקורה ניהולית היום למענים.

דניאל שטרול: כדי לעשות שם תהליכי הדרכה נאותים ותהליכי מחקר אנחנו כל הזמן מאלתרים.

דניאל שטרול: אני מקווה שמענים יזכו במכרז כי המדינה לא מכירה בהם כגוף שעמד במכרז.

דניאל שטרול: כופה עלינו לצאת למכרז.

דניאל שטרול: יש כאן בעיה לא פשוטה, מענים חייבים להמשיך לעבוד.

דניאל שטרול: אני חושב שהסיפוק הכי גדול, עורך דין מינצר שהגיע לכלל הסכמה עם המדינה ש-48 משפחות שיקיריהן היו קבורים בגוש ופונו, והייתה פניה למדינה לאפשר למשפחות הללו וכל כל מי שישב שבעה מקרבה ראשונה לקבל טיפול, זאת כרגע הסכמה שמתגבשת בין המדינה לבין עורכי הדין.

דניאל שטרול: התעקש עו"ד מינצר שהטיפול יינתן על ידי מענים.

דניאל שטרול: אני חושב שזה מבטא גם את הערכה וההוקרה בשטח.

עמירה דותן: הייתה איזו הוראה של יועץ משפטי על מכרז?

עמירה דותן: אם יש דבר שעובד טוב, למה צריכים לעשות עכשיו מכרז?

עדיאל שומרון: יכול להיות שפה הוועדה יכולה לסייע לנו.

עדיאל שומרון: אנחנו נמצאים בעיצומו של תהליך שבסופו יתקבל פטור ממכרז לפרויקט של מענים.

עדיאל שומרון: אבל זה תהליך שלוקח את הזמן, עשינו מהלך של RFI וכל מיני דברים כאלה על מנת לשכנע את ועדת הפטור במשרד האוצר שאכן תיתן פטור.

דניאל שטרול: אני חושב שהמדינה הייתה יכולה לגלות כאן גמישות הרבה יותר גדולה לנוכח הנסיבות.

עמירה דותן: כי זה באמת עובד כל כך טוב.

עדיאל שומרון: אז יכול להיות שהוועדה פה יכולה לסייע לנו בפנייה לחשב הכללי.

דניאל שטרול: לא רק זה, אם המדינה יש לה חשש על ההתנהלות, בבקשה, שתמנה איש מטעמה שיהיה שותף לבקרה, לפיקוח וכו'.

יוכי סימן-טוב: סוף סוף, דבר אחד מצליח למה שלא ימשיך?

דניאל שטרול: זה לא רק דבר אחד.

עמירה דותן: אתה צודק.

דניאל שטרול: ברמת הקהילה.

דניאל שטרול: אכן יש בעיה למנות גוף שילווה מקצועית, עדיין אין תקורות ניהוליות.

דניאל שטרול: יש היום גוף, יש היום איש מקצוע שמלווה אבל אני רציתי בתפיסת ההפעלה של מהו"ת בשומרון שמקובלת על המפונים וזה גוף מקצועי פר אקסלנס, מרים היא אחת מנשות המקצוע הטובות ביותר שפגשתי, שהם ימשיכו להיות הגוף שמנהל את התהליכים.

דניאל שטרול: המשפטנים אומרים שזה לא מעשי כי רשות לא יכולה לתת שירותים לרשות אחרת.

דניאל שטרול: מכניסים אותנו למבוכים משפטיים בירוקרטים ולא הגיוניים שאני לא מבין אותם.

דניאל שטרול: שוב, יש מנגנון שעבד טוב, במקום לאפשר לו להמשיך לעבוד טוב, לתקצב את המועצה אזורית שומרון - - -

עמירה דותן: מי בעל הבית שמטפל בזה?

עדיאל שומרון: הבעיה היא מאוד סבוכה, אני לא רוצה לייצג צד אחר כי אני מסכים עם מה שדניאל אומר.

עדיאל שומרון: מדובר פה בבעיה משפטית חוקתית, זה לא משהו שאפשר להקל בו ראש.

עדיאל שומרון: על פי חוק, רשות מקומית יכולה לתת שירות לתושבי הרשות, רשות אזורית.

עדיאל שומרון: מועצה אזורית שומרון ומהו"ת אלו גופים לא פורמליים, מהו"ת זה מועצה אזורית שומרון ועל פי החוק, מועצה אזורית שומרון לא יכולה לתת שירות לכל מפוני צפון השומרון ועזה.

שמואל גולן: יש לזה שני פטנטים, אפשר לעשות איגוד ערים ואפשר לעשות רכישת שירותים.

רונית שהם: אבל אני חושבת שאנחנו חוטאים פה לרווחה, משרד הרווחה הוא בעל הבית של הדברים האלה.

שמואל גולן: יש מושג שנקרא רכישת שירותים ורשות יכולה לרכוש שירותים מרשות שנייה ועושים את זה בהרבה דברים.

עדיאל שומרון: גם לעניין הזה אנחנו מנסים למצוא פיתרון אבל אתה בכובעך כמבקר המדינה, אם תשים את הכובע מהצד השני, כשאתה תבדוק את התהליך הזה אצלנו, אז אתה תבדוק שמועצה אזורית חוף עזה עשתה מכרז לפני שרכשה את השירותים ממועצה אזורית שומרון, ואם היא עשתה מכרז ואם היא לא עשתה מכרז, האם התקבל פטור ממכרז או לא התקבל.

עדיאל שומרון: כלומר, יש שני צדדים למטבע.

עדיאל שומרון: גם לכם כמבקרים יש שני צדדים.

עדיאל שומרון: אתה פה נותן ביקורת למה לא מצאתם את הפיתרון אבל כשימצאו את הפיתרון יהיה ביקורת למי שיבדוק את התהליך לבדוק שהתהליך הזה מתבצע כמו שצריך.

עדיאל שומרון: אנחנו מתמודדים עם הרבה בירוקרטיה ואנחנו משתדלים לפתור אותה, ברוב המקרים אנחנו מצליחים.

עמירה דותן: לכן אנחנו רוצים לראות איפה אנחנו יכולים לעזור.

עדיאל שומרון: אז נתתי כבר כמה עצות.

דניאל שטרול: לגבי סעיף 4, רמת הפרט היא על המדינה, אני לא נכנס לזה.

דניאל שטרול: תחליטו אתם כשאתם רוצים לקדם את זה.

דניאל שטרול: אני רק רוצה להוסיף בקשה שלי מהוועדה.

דניאל שטרול: בנושא הנוער יש שתי סוגיות מרכזיות שאחת אני מנסה לקדם.

דניאל שטרול: ברמה הלאומית מדובר בנוער שהוא מיטב הנוער.

דניאל שטרול: לצערי כל מה שהוצע כאן הוא נכון ואני מוטרד גם כאיש צבא לשעבר וגם כאזרח במדינת ישראל, איך לא מאבדים את הנוער הזה.

דניאל שטרול: אני חושב שפה צריכה להתבצע תוכנית פעולה ברמה לאומית של איך בונים את הגשר חזרה לנוער ואיך בונים את האמון הזה מחדש וזה יהיה תהליך לא פשוט, זה תהליך קשה מאוד.

דניאל שטרול: במיוחד אני חרד באשר לנוער הזה והקשר שלו לצה"ל.

דניאל שטרול: בואו לא נתבלבל, הנוער מתגייס וכמעט אין בעיית השתמטות.

דניאל שטרול: יש רצון של הנוער להגיע ולשרת שירות משמעותי.

דניאל שטרול: יחד עם זה אני חושב שגם בתוך צה"ל, אני לא יודע אם הוועדה תרצה להיכנס לזה או לא, צריך גם לראות איך צה"ל מהדק את הקשר שלו אל מול הנוער.

דניאל שטרול: אנחנו לדוגמא עכשיו מנסים לבנות מהלך שיהיה איש קשר מטעם הצבא שאנחנו נדע שהוא איש הקשר שלנו וכל בעיה שמתעוררת יש כתובת אחת ואני לא צריך לנצל את הקשרים שלי בגלל שאני אלוף משנה לשעבר עם ההוא או ההוא.

דניאל שטרול: אני רוצה שתהיה כתובת אחת מרכזית בצבא שיש לה סמכויות, יש לה יכולת קבלת החלטות ושאנחנו יכולים לעבוד למולה.

עמירה דותן: אותו דבר גם לגבי הבנות בשירות הלאומי, מה שסיפרה רחלי.

דניאל שטרול: אני רוצה לסיום ברשותך עמירה, אם את אומרת שהייתי פה ושם בקצת סערה אז הסערה היא מכך שאני עדיין חוזר ומאמין שאם נשב יחד סביב שולחן אחד כל הגורמים, ונמפה את הצרכים, ההתמודדות שלנו תהיה הרבה יותר טובה מכפי שהיא היום.

דניאל שטרול: זה לא יהיה פשוט.

דניאל שטרול: אנחנו מתמודדים מול מציאות בירוקרטית.

דניאל שטרול: אני קורא לכולם להסתכל על חצי הכוס המלאה ולא על חצי הכוס הריקה ולא כל הזמן להגיד מה לא עובד אלא בוא נראה איך גורמים לכך שתהליכים יעבדו אחרת.

דניאל שטרול: כך אני מאמין וכך אני עובד.

דניאל שטרול: ואם כל אחד גם ינשוך את לשונו ולא כל הזמן יוציא את מה לא עובד אלא יש הרבה דברים חיוביים שנעשים ובוא נתחבר לחיוב, נשאב משם את הכוח ואני מקווה שנעשה עבודה יותר טובה.

עמירה דותן: תודה רבה דני, אני חושבת שאחרי המילים האלה חבל להוסיף, אלא אם המבקר רוצה להוסיף.

אלי זגרון: מה עם פיתרון לגבי הנוער?

עמירה דותן: מאחר ואנחנו ועדה שעובדת כל הזמן, גם בפגרה היא תעבוד, אנחנו ממשיכים לעבוד ורוצים להיות גם רגישים למה שקורה בשטח וגם לוודא שאנחנו עוזרים, לא רק מדברים.

אלי זגרון: לגבי פיתרון לנוער, תדאגו לדיור קבע, זה יפתור את כל בעיות הנוער.

עמירה דותן: תודה רבה לכל המשתתפים והמשתתפות, תודה על המקצוענות שלכם, על הרגישות שלכם.

מרים פרידלר: תודה רבה ליושבת ראש, תודה על הרגישות שלך, ההקשבה, האנושיות בקטע הזה היא אל"ף בי"ת של הצלחה בעשייה.