ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 17, פרוטוקול מספר 3, 2006-06-05 10:00

מיכאל נודלמן: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בנושא מצבם הקשה של העולים מאתיופיה.

מיכאל נודלמן: זו הצעה לדיון מהיר והיוזמת היא חברת הכנסת קולט אביטל.

מיכאל נודלמן: בבקשה.

קולט אביטל: בוקר טוב אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת ובוקר טוב לאורחים.

קולט אביטל: האמת היא שאני ביקשתי לקיים דיון מהיר בנושא קהילת יהודי אתיופיה והמשבר המתמשך ואולי משבר שהופך ליותר דרמטי בזמנים האחרונים כי אין שבוע או אין כמעט יום שאנחנו לא פותחים את העיתון או כלי תקשורת מבלי לראות, מבלי לקרוא, מבלי להתייצב מול איזה טרגדיה חדשה.

קולט אביטל: או אלימות בתוך המשפחה או מקרי התאבדויות.

קולט אביטל: לפני כעשרה ימים, ביחד עם נשיא המדינה ועם שר הקליטה, היינו בטקס ממלכתי לזכרם של ארבעת אלפים מבני העדה, שקיפחות את חייהם בדרך לארץ.

קולט אביטל: כולם העלו על נס את גבורתם של אנשי הקהילה, אבל דיבורים לחוד ומעשים לחוד.

קולט אביטל: אנחנו מדברים על קהילה שמונה היום 105 אלף איש, אנחנו מדברים על כך שלפחות 70 אחוז מביניהם אינם מועסקים, אנחנו מדברים על כך שרובם חיים במצב סוציו-אקונומי מאד קשה, אנחנו מדברים על סטטיסטיקות שהגיעו אלי, שלא תמיד גלויות על כך שבזמן האחרון, בשנה האחרונה היו כמעט 200 מקרים של התאבדויות.

קולט אביטל: אנחנו שומעים על מקרים של ילדים שלא נקלטים בבתי ספר, אנחנו קוראים בעיתון על עולה חדשה שנאנסת במרכז קליטה ואין טיפול בנושא הזה.

קולט אביטל: מי כמוני, שישבה בוועדה הזאת, יודעת שניסינו להתייחס לנושא הזה במשך השנים האחרונות.

קולט אביטל: אין לי טענות, ואני באה ואומרת: נכון, הממשלה, הסוכנות היהודית, כולם עושים מאמצים אדירים, משקיעים המון כספים והמון מאמצים, אבל אנחנו נמצאים היום במצב שאפשר להגדיר אותו רק כמשבר מאד עמוק, שאם לא כן לא היו כל כך הרבה מקרים של אלימות, של התאבדויות, של נשירה מבתי ספר ושל פנייה לאלכוהול ולסמים.

קולט אביטל: אנחנו בוועדה הזאת, טיפלנו בכל אחד מהנושאים בנפרד, בנושא החינוך בנפרד, בנושא התעסוקה בנפרד, בנושא האלימות נגד נשים בנפרד, בכל נושא הדיור, ומידי פעם התייחסנו למה שאנחנו יודעים כתופעות של גזענות בחברה הישראלית ובעיקר בבתי ספר.

קולט אביטל: אנחנו יודעים שיש עדיין בתי ספר שלא מוכנים לקבל את בני העדה.

קולט אביטל: אנחנו טיפלנו בשלושת אלפים מבני העדה, אשר סיימו אוניברסיטאות ואינם מועסקים, ובמקרה הטוב כאשר נותנים להם אפשרות להיות מועסקים, מציעים להם להיות מאבטחים.

קולט אביטל: אני בכוונה מציירת תמונה, שהיא רחוקה מלהיות משמחת.

קולט אביטל: שוב אני רוצה לחזור ולומר, כל הסטטיסטיקות ידועות, המקרים מתפרסמים כל יום מעל גלי האתר והתקשורת, אנחנו יודעים שהממשלה משקיעה, אנחנו מדברים על כך שהקבוצה היחידה שמקבלת סיוע כל כך מסיבי מהממשלה לצורך דיור היא הקבוצה של בני אתיופיה שמקבלים משכנתא עד 90 אחוז מהסכום כמענק.

קולט אביטל: אבל, הבעיה שלנו היא לא רק מה שאנחנו משקיעים, אלא מבחן התוצאה.

קולט אביטל: אם אנחנו מסתכלים על עיר כמו קריית מלאכי, ש- 50% ממנה הם עולים, שאין שם לעירייה שום אמצעים ושום כספים להעסיק עובד סוציאלי, שראש העיר בא ומספר לנו על כל כך הרבה מקרי התאבדות אצלו, ושאין שם כמעט תעסוקה.

קולט אביטל: אם אנחנו מדברים על כך, שהתוצאה בסופו של דבר היא הכנסתם של אתיופים לגטאות של עוני, אנחנו חייבים לעצור לרגע ולשאול אם מה שאנחנו עושים אנחנו עושים באמת בתבונה.

קולט אביטל: אם מבחן התוצאה לא נתן את מה שאנחנו רצינו, האם באיזשהו מקום אנחנו לא טועים?

קולט אביטל: אני לא מתעלמת, אני יודעת כמה הפרויקט הלאומי האתיופי עושה בנושא החינוך ואני יודעת כמה משרד החינוך משקיע ואני יודעת שיש באמת מקרים של הצלחות ואנחנו מדברים על דור שני של אנשים באמת מוצלחים אבל גם האנשים המוצלחים האלה נתקלים בדעות קדומות בתוך החברה, מתקשים למצוא מקום עבודה כי ברגע ששומעים את המבטא שלהם אומרים רגע, רגע, המקום כבר תפוס.

קולט אביטל: לכן מה שאני באה היום ואומרת, זה לנסות לדבר על המכלול.

קולט אביטל: מכלול שהוא משברים, משבר בתוך המשפחה ומשבר בתוך החברה, ואנחנו יודעים היטב כי הסבירו לנו לא פעם ולא פעמיים מהן הסיבות.

קולט אביטל: אנחנו יודעים שיש משבר במשפחה בגלל אובדן האוטוריטה של האב, אנחנו יודעים שתנאים סוציו-אקונומיים הם משפיעים אבל אני לא מתרשמת שאנחנו אמת מסיקים את המסקנות במכלול, ומה שאני באה היום אולי בתור זעקה של אדם בודד כרגע ואני מקווה שאני לא בודדה בזה, ודאי יש הרבה כמוני שחושבים כך שאם משהו לא בסדר, אם משהו שעשינו עד עכשיו לא הצליח אז צריך לעצור ולעשות בדק בית במה הצלחנו, במה נכשלנו, איזו שיטה פועלת, איזו שיטה לא פועלת.

קולט אביטל: ולא להמשיך להזרים כספים באותם הדברים, באותן התוכניות שלא מצליחות.

קולט אביטל: בואו נעשה בדק בית.

קולט אביטל: אני היום באה מהמקום שבו אני נמצאת, ואני לא באופוזיציה אלא בקואליציה, ואני לא באה חלילה להגיד ממשלה איומה.

קולט אביטל: כל ממשלות ישראל כנראה ניסו, ומשהו נכשל פה.

קולט אביטל: אז בואו נעצור ובואו נשאל במה אנחנו הצלחנו, במה אנחנו נכשלנו ובואו ננסה לתקן את המצב הזה לפני שיהיה מאוחר מדי.

קולט אביטל: אני יודעת שיותר משישים אחוז מהחברה האתיופית הם בני נוער בהם אנחנו צריכים להשקיע היום, הם אנחנו צריכים לתת תקווה.

קולט אביטל: בזמן האחרון, אדוני יושב ראש הוועדה, אני אפילו שמעתי על מקרים שלא ידעתי עליהם קודם, וזה בני העדה שעוזבים שיורדים מהארץ.

קולט אביטל: תאר לך מצב אבסורדי כזה, שאנחנו עושים מאבק להביא הנה אנשים מתוך איזה רצון להציל אותם מהמצב הסוציו –אקונומי הקשה באתיופיה, ובעצם בני נוער חוזרים לאתיופיה לחפש שם עבודה כי הם לא מצליחים למצוא פתרון בארץ, ואפילו מצב אבסורדי שבו בני העדה, נוסעים לארצות הברית כי הם מרגישים יותר קרובים למה שנקרא "ה- Africans Americans", לאמריקאים השחורים, מאשר לבני עמנו פה בארץ.

קולט אביטל: אלה מצבים קיצוניים אבל זה לא הרוב.

קולט אביטל: הרוב הוא רוב שקט, קהילה טובה, אנשים מצוינים שבהם ואתם אנחנו צריכים לעבוד כדי למצוא את הפתרונות.

קולט אביטל: תודה רבה.

מיכאל נודלמן: תודה רבה.

מיכאל נודלמן: אנחנו הזמנו לישיבה נציגי משרד לביטחון פנים, משרד האוצר, משרד החינוך, משרד הקליטה ועלייה, הסוכנות היהודית, האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה, הפרויקט הלאומי האתיופי, המרכז האקדמי רופין.

מיכאל נודלמן: אני רוצה שנציגי הפרויקט הלאומי האתיופי, יגידו לנו מספר מילים.

ראובן מרחב: שמי ראובן מרחב ואני יושב ראש הפרויקט הלאומי האתיופי, על ידי יושבת נגיס נגשה מנכ"לית הפרויקט הלאומי האתיופי.

מיכאל נודלמן: בבקשה, מה אתם חושבים על המצב?

ראובן מרחב: הסיפור של קליטת יהודי אתיופיה, הוא אחד הסיפורים המופלאים ביותר בתולדות הציונות.

ראובן מרחב: יש פה סיפור קלאסי של כוס מלאה וכוס ריקה ואנחנו נמצאים במאבק מתמיד להעביר יותר חלקים לכוס המלאה מאשר לכוס הריקה.

ראובן מרחב: התמונה שחברת הכנסת קולט אביטל, עמיתתי בעבר ובהווה ציירה, כל הנתונים שהיא נתנה הם נכונים אולי למעט העובדה, ש- 70% מהעדה האתיופית לא מועסקים, ואנחנו מדברים על 70% מכוח העבודה ולא מהקהילה.

ראובן מרחב: אבל אנחנו צריכים לראות, ואני לא בטוח שיש פה הרבה אנשים מלבדי שחיו באתיופיה, מאיפה באה הקהילה הזאת, מאיזה מצב חברתי, מאיזה מצב כלכלי, מאיזה תנאים טבעיים הם באו ומה היתה חריפות המעבר שלהם מאתיופיה לישראל.

ראובן מרחב: אני חושב שזה המעבר החריף ביותר שהיה אי פעם בתולדות הציונות שנעשה בדור אחד.

ראובן מרחב: ואני לא מקל ראש לרגע אחד בקשיים שישנם, נגיסט מנגשה מנכ"לית הפרויקט ועמיתתי מאז יולי 2003, שהיא אחת הנציגות הבולטות של העדה גם מן הבחינה המקצועית, היא עכשיו מסיימת דוקטורט במדעי החברה, היא היתה יושבת ראש נציגות העדה האתיופית בפרויקט הלאומי והיא מנכ"לית מוצלחת מאד של הפרויקט והיא עתידה לעשות את זה הרבה יותר טוב ממני.

ראובן מרחב: אני רק יכול לומר לכם שהגישה האינטגרטיבית שמשלבת את הקהילה האתיופית בפתרון של הבעיות, שרואה בקהילה האתיופית חלק מהפתרון ולא רק חלק מהבעיה, זאת הגישה היחידה שיכולה להצליח ואנחנו את הגישה הזאת אימצנו כולנו וזה המפתח להצלחה.

ראובן מרחב: עובדה שלימיני יושב הנציג שנראה צעיר אבל הוא בכיר מאד במשרד האוצר ואפילו משרד האוצר אימץ את הגישה הזאת.

ראובן מרחב: הדבר היחידי שאני יכול לומר לכם, שאין קיצורי דרך ואת קיצורי הדרך שישנם אנחנו עושים כולנו ביחד.

ראובן מרחב: אם יש לנו היום 3,000 בוגרי אוניברסיטאות ואם יש לנו היום כשליש מקהל הילדים שעושים תגבור לבגרויות ברמה של 5 יחידות במתמטיקה, באנגלית ובמקצועות ידועים, שזה מפתח הכניסה לחברה המודרנית, זה הישג שצריך להתברך בו.

ראובן מרחב: אבל, זה לא מונע במאומה את הניסיון הגדול מאד שכולנו צריכים לעשות, על מנת לפתור את הקשיים שחברת הכנסת קולט אביטל דיברה עליהם.

ראובן מרחב: אני מבקש מנגיסט להמשיך.

נגיסט מנגשה: אני רוצה לברך על היוזמה של חברת הכנסת קולט אביטל.

נגיסט מנגשה: נתונים כבר נאמרו המצב לא הלך והשתפר, אנחנו בתקופה אחרונה העדה נמצאת באמת בלחץ מתמיד, אנחנו כל פעם בכותרות, בכותרות לא חיוביות ביותר, האם כן נאמר מתוך עשר נשים ארבע נשים נרצחות יוצאות אתיופיה אז המצב לא כל כך משמח.

נגיסט מנגשה: זה בנוסף להתאבדויות שאנחנו שומעים ומגיעים אלינו גם במסגרות החינוך הפורמליות שאין בהן עדיין טיפול.

נגיסט מנגשה: הפרויקט הלאומי האתיופי, אדוני היושב ראש, מכיוון שאתה חדש אני קצת אסביר, הוא פרויקט משותף של ממשלת ישראל ויהדות התפוצות שבמחשבה הראשונה שהמדינה חשבה שגם כן שבאמת היינו בתקופה די קשה שקיבלה החלטה להשקיע 660 מיליון דולר למשך 9 שנים, 330 מהמדינה ו- 330 מיליון דולר מארצות הברית או מהתרומות היה אמור להיות היא החלטת ממשלה משנת 2001.

נגיסט מנגשה: למרות ההצהרות האלה הפרסומים שהעדה קיבלה הציפיות היו מאד גבוהות שהפרויקט הזה יביא גם את הכסף והעדה תקבל טיפול מתמיד, מקיף, החלום הזה לא התממש.

נגיסט מנגשה: התחלנו את הפרויקט הזה בשני מיליון דולר ב- 2004 – 2005, החלטנו להתמקד בנוער בבית ספר ונוער במצבי סיכון בגילאים 13 עד 18 , סיוע לימודי והכנה לבגרויות.

נגיסט מנגשה: מתן מענה לאותם נערים שאינם במסגרת שנמצאים גם ברחובות על ידי הקמת מרכזי איתור וטיפול לאותם נערים ובניית קהילה והעצמת הקהילה.

נגיסט מנגשה: כרגע הפרויקט הלאומי מכסה מתוך אוכלוסיית היעד שלו, כ- 10,000 עולים כאשר מתוכם כ- 5,500 תלמידים שהם במסגרת בתוכנית "עתידים" ו- 4,500 בבתי הספר, בחיזוק לימודי והכנה לבגרויות.

נגיסט מנגשה: בחיזוק אמוציונאלי.

נגיסט מנגשה: ההשקעה כרגע ההשקעה לטווח ארוך, אנחנו לא רוצים להתעסק בכיבוי שריפות, אנחנו יודעים שכל פעם עולים סימפטומים בתקשורת, ההשקעה וטיפול וכיבוי שריפות לא יוציא את העדה מהמצוקה הקיימת.

נגיסט מנגשה: לכן, השקעה לטווח ארוך תביא שינוי בתוך העדה.

נגיסט מנגשה: אני ארצה קצת גם להתייחס לעומת הנתונים הקשים שעולים היום גם בתקשורת העדה צמצמה פערים עצומים בתוך עשרים שנה שאנחנו נמצאים בישראל.

נגיסט מנגשה: סטודנטים באוניברסיטה מספר לא מבוטל, קרוב לשלושת אלפים בוגרי אוניברסיטה, אנחנו התחלנו את החיים שלנו מאפס כאן.

נגיסט מנגשה: ההנחה המרכזית היא שהיינו יכולים להגיע יותר רחוק אם נתעסק כולנו בהשקעה בטווח הארוך ולא בכיבוי שריפות.

נגיסט מנגשה: לכן אנחנו מצדיעים לכל אחד שמשקיע, אנחנו עובדים עם כולם בשיתוף פעולה, אני מצפה מכאן מהועדה לא שנוכל כולנו לדבר ונצא מכאן, אני מקווה מאד שתתקבל החלטה נכונה גם לקדם, גם הפרויקט מצפה בגדול לקבל את הבטחת הכספים מהמדינה למשך 9 שנים.

נגיסט מנגשה: תודה רבה.

יצחק זיו: קודם כל אני מברך על הישיבה כי אנחנו כולנו היום בתקופה האחרונה עדים למה שקורה בעדה האתיופית ואני רואה דחיפות ראשונה בגישות עם הגיל המבוגר כי שם קורים כל האסונות.

יצחק זיו: אם זה במסגרת גישות על הגיל, הרצאות, להיות יותר מעורבים.

יצחק זיו: הגיל הצעיר יש לו את החינוך, הוא נמצא במסגרת, אנחנו גם שומעים בשמחה על כשלושת אלפים תלמידי אוניברסיטאות ובוגרים אבל אני רוצה שנשים את הדגש דווקא על הגיל המבוגר.

יצחק זיו: כי שם יש את הבעיה.

יצחק זיו: כמו שאמרתם כולכם הם התחילו מאפס, הם נפלו לעולם אחר והם לא יודעים איך להתמודד עם הבעיה הזו וכאן צריך לשים את הדגש.

יצחק זיו: תודה רבה.

מיכאל נודלמן: תודה רבה.

מיכאל נודלמן: אני רוצה לשמוע מה אתם ממשרד האוצר חושבים על המצב, על התקציבים.

הרן לבאות: אני לא חושב שתקציבים זאת בעיה.

הרן לבאות: אני רוצה להתייחס, לשלוש נקודות שבהן משרד האוצר ישב עם הגורמים המקצועיים, משרד הקליטה, משרד התעשייה והמסחר ומשרד החינוך, בפורומים כאלה ואחרים.

הרן לבאות: כפי שנאמר קודם, יש בעצם 3 מוקדים.

הרן לבאות: המוקד הראשון, הוא מרכז הקליטה והוא בעצם מתחיל קצת לפני מרכז הקליטה.

הרן לבאות: הוא מתחיל מתאריך העלייה המשוער שיש לעולה עוד באתיופיה, עד להגעתו למרכז הקליטה והטיפול בו במרכז הקליטה, התמיכה שלו ליציאה לקהילה שהיום זה מן תהליך מאד ברור שלדעתי אפשר לשפר אותו ובהמשך אני אפרט אלו כשלים מצאנו.

הרן לבאות: אני כבר אומר, לא מצאנו שום תרופת פלא והתהליכים הם תהליכי טווח ארוך.

הרן לבאות: שום דבר לא ישנה כנראה את המצב מחר בבוקר.

הרן לבאות: התהליך השני והוא תהליך שמטפל בו גם הפרויקט הלאומי וגם משרד הקליטה וגם משרד החינוך זה בעצם החינוך, ההיבט של החינוך ועל זה מדובר על ילדים ונוער.

הרן לבאות: כשזה תמיד נעשה עם המגזר השלישי ועם בני הקהילה מתוכניות פקט וגם יהדות התפוצות שתורמת הרבה מאד ואם זה נעשה דרך הפרויקט הלאומי מהגיל הרך ועד הכנה לבגרות ותמיכה בנוער אתיופי במערכת החינוך.

הרן לבאות: פרויקט "עתידים" בהיבט מסוים שלו ועד הצבא.

הרן לבאות: וההיבט השלישי שהוא היבט שאני אומר כבר נגענו בו פחות, אולי יהיו חכמים מאתנו, אני אשמח אם יימצאו פתרונות וזה אנשים שעלו מאתיופיה בגיל מבוגר.

הרן לבאות: צריך להבין שאנשים שעולים מאתיופיה בגיל מבוגר הם אנשים שבדרך כלל לא השפה אינה דומה לשפה שלנו ופעמים רבות הם לא ידעו גם קרוא וכתוב בשפה האמהרית ומגיעים לארץ וצריכים ללמוד עברית, אני לא צריך לספר לכם עד כמה זה קשה ואז עברית תעסוקתית ולהשתלב פה בתעסוקה מעבר לכל ההיבטים החברתיים של התמודדות עם משק בית, מבנה שונה חברתי שונה לחלוטין ועם ילדים שתוך פרק זמן מאד קצר יודעים מחשבים ואנגלית וכו' והתמודדות של הורים עם ילדים, ז ה מוקד לחיכוכים ומביא להמון בעיות.

הרן לבאות: אנחנו מצאנו שני מפתחות.

הרן לבאות: מפתח התעסוקה, שהוא מפתח ידוע להשתלבות בקהילה, ומפתח של החינוך.

הרן לבאות: בתעסוקה, חלק עצום מן העולים האלה עבדו באתיופיה, אף אחד אל חי שם בלי לעבוד, זה עוד הרבה יותר קיצוני ממדינות סוציאליות שאנחנו מכירים וחלק גדול מהם לא עובד פה וזה בעצם המיקוד והתובנה של למה זה בעצם המפתח למצוא מה הפתרונות המתאימים.

הרן לבאות: בשביל זה הקמנו מיזם תעסוקה עם הג'וינט בשיתוף כל המשרדים הנוגעים לעולים בכל הגוונים שלהם שבו אנחנו מנסים לשלב בתוך הלו"ז המאוד מאד צפוף שיש לעולים האלה במרכז הקליטה כי הם צריכים לעבור גיור לחומרה והם צריכים ללמוד עברית באולפן והם צריכים גם להכיר קצת להתוודע למדינת ישראל ולארץ ישראל ולהתנהלות החברתית פה, בתוך זה גם לשלב אלמנטים של תעסוקה ולגרום לכך שכאשר הם יצאו ממרכז הקליטה הם יצאו למקומות תעסוקה או עם יכולות תעסוקה בסיסיות.

הרן לבאות: כמו שהזכרתי, בחינוך אנחנו הגענו למסקנה שכבר בגיל הרך שבעצם החינוך בו יש בו אלמנט מאד חשוב להתפתחות של הילד, שצריך תמיכה נוספת לעולים מאתיופיה מעבר למה מבלים תלמידים רגילים, יש לנו בעצם בעיה של נשירה מבתי הספר בעקבות בעיות חברתיות ובשביל זה התקשרנו ומוקד הפרויקט הלאומי לעולי אתיופיה ובאמצעות גומרים חיצוניים הוא מפקח או תומך בלימודים.

מיכאל נודלמן: הנשירה מכל קבוצות העולים זה 7%, אחרים זה 25%.

הרן לבאות: נגיסט יכולה להרחיב על הנשירה, זה הרבה מעבר ל- 7%.

מיכאל נודלמן: מרופין אני קבלתי 7%, או 6.4 .

הרן לבאות: אני יכול גם לציין, ואת זה אולי משרד החינוך יוכל לפרט, שבנשירה זה תלוי איך אתה מודד את הנשירה, זה לא דבר כל כך פשוט.

קולט אביטל: אני מאד מצטערת.

קולט אביטל: אני חושבת שהנתון של 6.4 הוא מאד לא מדויק.

קולט אביטל: אנחנו קיבלנו לפני שנה בוועדה, סטטיסטיקה של 20 אחוז וזה ממשרד החינוך.

קולט אביטל: הנשירה מתקרבת ל- 20 אחוז.

קולט אביטל: יש הבדל בין 20 אחוז ל- 6 אחוז.

קולט אביטל: אנחנו בועדה הזאת קבלנו נתונים שהתקרבו ל-20 אחוז, אני מאד מצטערת, שי הבדלים ולא צריך לטייח.

קולט אביטל: זה לא רציני.

הרן לבאות: אני רק רוצה לפרט שבתוך כל זה יש טיפול בנוער בסיכון וכמו שפתחתי ואמרתי לגבי אנשים שעלו בגיל מאד מבוגר, זאת בעיה.

הרן לבאות: זאת בעיה כי הכלים התעסוקתיים הם מוגבלים לאנשים שאינם דוברי עברית וקשה להם להתמודד עם הביקושים בשוק העבודה וזה דבר שצריך להתייחס אליו.

הרן לבאות: אני רוצה רק לומר שבסופו של דבר הטיפול בעולים בכלל ובעולי אתיופיה בפרט הוא טיפול שנעשה על ידי הרבה מאד משרדים.

הרן לבאות: גם הפרויקט הלאומי אבל גם הממשלה היום אני חושב, מכירים בעובדה שטיפול כזה צריך להיעשות בשיתוף של כל הגורמים המקצועיים ובעצם אני חושב שנעשה שיתוף כזה גם במשרד הקליטה.

הרן לבאות: אני אומר מנסים לעשות.

הרן לבאות: הכל בסדר?

הרן לבאות: אני חושב שהפתיחה של ראובן היתה נכונה.

הרן לבאות: הדברים האלה כשעולה עלה בשנת 2002 מאתיופיה ולבוא בשנת 2006 ולראות מ המצב שלו ושל בני המשפחה שלו הוא לא כמו לראות עולה ממדינה אחרת ולהסתכל.

הרן לבאות: נקודת הפתיחה היא כל כך שונה כי זו בעיה ואני חושב שבטווח הארוך הטיפול שאנחנו מנסים לתת או המשרדים מנסים לעשות הוא טיפול בשורש הבעיה ולא כיבוי שריפות שגם אותו, אגב, אני חושב שקשה מאד לעשות.

קולט אביטל: השאלה אם נותנים טיפול בשורש הבעיה וכולנו יודעים את הסיבות, את הבעיות כלומר אנחנו על הסיבות למשברים דיברנו מספיק.

קולט אביטל: איך קורה שהמצב בעצם לא משתפר?

קולט אביטל: אני בעצמי אמרתי בשמחה, ששלושת אלפים אנשים שסיימו אוניברסיטה לכשעצמו זה הישג נדיר אבל מה אנחנו עושים עם השלושת אלפים האלה שלא מועסקים?

מיכאל נודלמן: זה לא הישג שסיימו לימודים.

מיכאל נודלמן: כמה מהם עובדים?

הרן לבאות: אני חושב שחנוך צודק בהחלט.

הרן לבאות: אנחנו שותפים לעשייה, אבל אנחנו על הציר שסביבו התהליכים נעים.

הרן לבאות: תודה רבה.

אילני אבבה: אני מהמשרד לביטחון הפנים.

אילני אבבה: אני באמת רוצה להתחיל בנושא של התעסוקה.

אילני אבבה: תעסוקה לדעתי כן תפתור חלק גדול מהבעיה, הן למבוגרים והן לצעירים וגם לאותם אקדמאים שסיימו את הלימודים ואל עובדים.

אילני אבבה: דבר ראשון שאני באמת מזהה זו בעיה מאד רצינית זה שבאמת רוב המקרים בני העדה מועסקים בפרויקטים.

אילני אבבה: הפרויקט נגמר אז הולכים הביתה.

אילני אבבה: צריך לדאוג לשילוב של בני העדה בעבודה קבועה עם משרות מסודרות, במקום עבודה מסודר ולא רק לעסוק בנושאים שהם נוגעים רק לעדה.

אילני אבבה: יש אתיופי כלכלן אז הוא יהיה כלכלן במשרד מסודר, כמו שצריך ולא ייצג את האתיופים בתחום הכלכלה.

אילני אבבה: סתם דוגמא.

אילני אבבה: זו אחת הבעיות לדעתי.

אילני אבבה: דבר שני נושא ההזדהות.

אילני אבבה: המדיניות של המשרד שלי לפחות האגף שבו אנחנו עובדים, כמה שפחות להבדיל את העדה האתיופית וגם עולי חבר העמים, כמה שפחות אנחנו מתעסקים בפרויקטים שמבדילים אותם לבד ואנחנו מתעסקים אתם.

אילני אבבה: כמה שיותר לשלב אותם בפרויקטים של מניעת פשיעה ואלימות, כמה שיותר משולבים בתוך האוכלוסייה הישראלית גם עולים בתוך העולים ולא מתעסקים רק בפרויקטים עבור העדה האתיופית.

אילני אבבה: זהו אחד הדברים שדיברת על הנושא של הירידה מהארץ אחת הבעיות זה למשל אתה מרגיש כל כך שייך למדינת ישראל, למדינה שאליה אתה באת, עשית עלייה מתוך ציונות ואני לא צריכה להרחיב פה, אתה בא לפה ואתה מרגיש זר אז עדיף להיות במקום זר שאתה זר בו כמו ארצות הברית או כל מקום אחר שהצעירים מהגרים אליו.

אילני אבבה: יותר קל לבן אדם גם להסתגל במקום שאליו אתה לא שייך, מקום שבו אתה אומר, אני שייך אליו ואתה מרגיש זר אז זה מאד קשה וזה גם אחת הבעיות שמביאות לפשיעה, לאלימות במשפחה גם בקרב בני נוער ולכן אני חושבת ששתי נקודות עיקריות כל הנושא של שילוב כמה שיותר בפרויקטים ולא להתעסק רק בפרויקטים ייחודיים לקהילה האתיופית.

אילני אבבה: דבר שני, העסקת אותם אקדמאים לא משנה באיזה תחום.

אילני אבבה: לתת לעבוד בתחומים שבאים יקבלו קביעות, תחומי עבודה ולא רק לעסוק בתחום של העדה או בנושא של העולים.

רונית דולב: בוקר טוב, אני מהמרכז האקדמי רופין, המכון להגירה ושילוב תרבותיים.

רונית דולב: אני רוצה לגשת לזה מהיבט קצת אחר ברשותכם.

רונית דולב: אני חושבת שאין ספק שזו אוכלוסייה שעשתה את הדרך הארוכה ביותר מהמקום שהיא באה למקום שהיא נמצאת היום.

רונית דולב: ואני מסכימה עם ראשון הדוברים שאמר שזו חצי הכוס המלאה אבל הדיון שלנו צריך להתמקד במה אנחנו עושים כחברה קולטת בכדי להבטיח שהתופעות והתהליכים ארוכי הטווח יהיו כמה שפחות מסובכים.

רונית דולב: אחד הדברים שניסינו לבדוק לאחרונה ואנחנו נציג אותו בפניכם ב- 19 לחודש, לקחנו מדגם של 7200 משקי בית לצערי הרב רק בין גילאי 20 עד 60 כי לא היו לנו משאבים בשלב הזה לעשות גם את הגיל הצעיר לכן אנחנו לא פרסמנו נתונים על ילדים אבל אנחנו נשמח לעשות את זה בעתיד ובדקנו את הקבוצות הבאות אלה מול אלה ואני רוצה להוציא נתון אחד מהקבוצות כי אני חושבת שהוא מניח לפתחנו שאלה גדולה.

רונית דולב: אנחנו בדקנו עולים מחבר העמים שהפרדנו בין עולים מרפובליקות אסייתיות ורפובליקות אירופאיות, מ- 1989 ואילך, עולים מאתיופיה מכל השנים והאמת היא שכתוצאה מכך הוותק שלהם היה גדול ביותר בקרב קבוצות עולים, עולים מארצות המערב כל יתר העולים מארצות המערב משנת 89' ואילך, ועולים ותיקים בין 48' ל- 89' ואת כל זה השווינו ליליד הארץ ממוצא אסיה-אפריקה, אירופה-אמריקה ואוכלוסיית הערבים.

רונית דולב: עלו הרבה נתונים שאנחנו נציג בזמן אחר אבל נתון אחד שאני חושבת שהוא רלבנטי לדיון הזה והוא נתון שמטריד זה שבהרבה מאד מאפיינים, הרבה מאד פרמטרים שבהם באמת הקהילה של עולי אתיופיה קיבלה ציונים מאד נמוכים, תחושת בדידות עמוקה מאד, תחושה עמוקה מאד של אין על מי לסמוך, כמובן התפלגה בכל הציונים של תעסוקה ותעסוקה במקצוע וכדומה בציונים נמוכים אבל היא התנהגה הרבה פעמים דומה ואני רוצה להדגיש את הנקודה הזאת.

רונית דולב: דומה לאוכלוסיית ילידי הארץ ממוצא אסיה-אפריקה.

רונית דולב: זאת אומרת שיש לנו פעם אחת עלייה בינינו שלא הצלחנו בה ויש לנו דור שני ושלישי של בעיות והנה אנחנו מתנהגים עם אוכלוסייה בעלת מאפיינים לא זהים אבל דומים כנראה במודלים שאולי לא מתאימים ויש סיכוי, חלילה סיכון חלילה שהיא תמשיך להתנהג גם בדור שני ושלישי עם הרבה מאד בעיות.

רונית דולב: ושוב אני אומרת זה לא בגלל הקהילה, הקהילה עושה מאמץ אדיר השאלה איך אנחנו.

רונית דולב: כי בהרבה מאד פרמטרים אוכלוסיית העולים החדשים מארצות המערב מ- 1989 מתנהגת מהר מאד כמו ילידי הארץ, זאת אומרת, עוקפת אותם בהרבה מאד פרמטרים ואנחנו נוטים לחשוב אולי אנחנו טועים, זה ודאי מצדיק מחקר שאלף, צריך לעשות השקעה מאד משמעותית בתהליכי הגישור והשילוב של העולים בכל המערכות, גם במערכת החינוך וגם במערכת הרווחה וגם במערכת הבחירות ותיכף רפי ירחיב וגם במערכת התעסוקה.

רונית דולב: צריך להתעסק במחקר כדי להבין איפה אנחנו טועים ואיפה עושים יותר טוב וצריך לעשות את מה שהתכוונו לעשות כשהפרויקט הלאומי יצא לדרך.

רונית דולב: אני הייתי ממתכנניו ואני חושבת שהפרויקט בעצם התכוון לעשות איגום של המשאבים הרבים בכדי שבאמת במקום אחד ובראייה אחת ובגישה אחת ינסו להתמודד עם הבעיה וזה בעצם לא קרה.

רונית דולב: מה שקורה בפועל זה שהפרויקט הזה מתנהל על יד ובמקביל לכל יתר הערוצים וזה בעיני פספוס גדול של המטרה.

רונית דולב: אז אם היינו מעגנים את המשאבים הלא קטנים, קצת עוסקים במחקר בכדי להבין ומתקנים בזמן ולא בדיעבד וגם מכשירים רבים מבני הקהילה בכדי שהם כי הם יודעים יותר טוב מכולנו, יסייעו לבני הקהילה להשתלב במערכות השונות יכול להיות שהיינו עושים טוב.

רונית דולב: ד"ר רפי יונגמן, עמיתי הוא חבר ומרצה בכיר במרכז האקדמי וחוקר במכון, יש לו התמחות מיוחדת בתחום של בריאות הנפש ואני רוצה ברשותכם שידבר גם קצת על המחקר וגם על הנתונים כי אני חושבת שהדאגה שלי ממה יקרה בטווח הארוך היא דאגה שמתחדדת ששומעים את הדברים האלה.

רפי יונגמן: אני אדבר על בריאות הנפש מנקודת הסתכלות שזה גם ביטוי של הקשיים אבל גם גורם לקשיים.

רפי יונגמן: וזה אנחנו גם יודעים שבריאות הנפש הפכה להיות גורם מוביל מבחינת ארגון הבריאות העולמי משום שזה גורם תמותה מספר 2 בעולם ולבעיות של תעסוקה ופשיעה וכו'.

רפי יונגמן: אני אציג עבודות שעשינו יחד עם אנשים עם ד"ר לרנר וד"ר זילבר ממכון פלק על בריאות הנפש בקרב עולי אתיופיה.

רפי יונגמן: אני אגיד רק לאיזה כיוון הממצאים הולכים.

רפי יונגמן: אז אחד הממצאים היותר בולטים זה שאנחנו מוצאים אשפוזי יתר ברמות כל כך פנטזיוניות שאנחנו בודקים את זה מחדש, זה למעלה מפי 2 ויותר אפילו מקרב עולי ברה"מ וקבוצות אחרות.

רפי יונגמן: בהמשך מתברר שכשבודקים את זה מסתבר שההבחנות בעצם לא מצדיקות אישפוז אז זה אומר שלא יודעים לאבחן אותם, לא יודעים לטפל בהם ובעצם לא רוצים להסתכן ואתם יודעים מה המשמעות של לאשפז אדם בבית חולים פסיכיאטרי, אנחנו עוד אני רוצה לציין שרואים עם השנים ירידה במגמה הזאת אבל עדיין מדובר על שיעור על הבדלים מאד גבוהים בין השיעורים של האשפוזים של האתיופים ואחרים זה פי 2 ויותר.

רפי יונגמן: עוד תמונה מעניינת זה, שבדרך כלל מי שמפנה לאשפוז זה רופא המשפחה או בעצם עובד סוציאלי קהילתי שזה שאנשים שפחות מזהים פתולוגיה אז המסקנה היא המסקנה מהדברים הספורים שאני אומר כרגע זה שאם היו מגיעים קודם למרפאות הקהילתיות התהליך היה נעצר ובעצם יוצאי אתיופיה לא היו מגיעים לאשפוזים פסיכיאטריים.

רפי יונגמן: דבר שני שמשת

רפי יונגמן: מע מכך ואנו בודקים את זה כרגע זה בעצם שיש בעצם תת שימוש בשרותי בריאות הנפש הקהילתיים, זאת אומרת אנשים לא פונים לשירותים קהילתיים שהיו יכולים לעצור את תהליך הידרדרות.

רפי יונגמן: אנחנו פתחנו איזשהו כלי שהוא רגיש תרבותית לאבחון של מצוקה נפשית בקרב עולי אתיופיה ואתיופים בכלל לשימוש של רופא המשפחה ועובדים סוציאליים.

רפי יונגמן: אם בלא הכלי אנחנו בדקנו אז אנשים מזהים 5 אחוז מהמקרים אילו היו עושים שימוש בכלי היו מזהים 85 אחוז מהמקרים.

רפי יונגמן: זאת אומרת, רופא המשפחה או מי שמטפל בהם היה יכול למנוע הידרדרות.

רפי יונגמן: לא נעשה הרבה שימוש בכלי.

רפי יונגמן: מה שאני רוצה להגיד לגבי מסקנות זה שצריך להקצות תקציבים קודם כל לבדיקת הנתונים למשל, שכיחות של פסיכופתולוגיה בעדה, למשל נעשה איזה שהוא מחקר ארצי על שכיחות של תחלואה בארץ אבל המדגם של האתיופים לא מייצג הוא קטן מדי, אולי היו 5 או 6 אנשים אז אין לנו תמונה אמינה של מה שקורה.

רפי יונגמן: יש לנו שיתוף פעולה עם פסיכיאטרים מאדיס-אבבה וזו עבודה השוואתית שנעשתה , ואני לא נכנס לכל הפרטים.

רפי יונגמן: עוד דבר שצריך לבדוק אותו באמת, האם אמנם שיעורי ההתאבדות בקרב יוצאי אתיופיה באמת גבוהים כפי שמפורסם בעיתונות, אני לא בטוח צריך לבדוק את זה.

רפי יונגמן: והדבר המעשי הכי חשוב לטעמנו זה אם אפשר לקרוא לזה אפליה מתקנת בהקשר הזה.

רפי יונגמן: יש הרבה מאד עולי אתיופיה שסיימו למשל עבודה סוציאלית.

רפי יונגמן: אני חושב שמן הראוי לתת להם הכשרה בכיוון של עבודה בבריאות הנפש וזו אחת התוכניות שלנו לעשות במרכז האקדמי רופין.

רפי יונגמן: תודה רבה.

חנוך צמיר: בוקר טוב לכולם.

חנוך צמיר: בבדיחות הדעת אני אגיד, שכששמעתי את הרן נציג האוצר מדבר לרגע חשבתי שהתחלפנו בתפקידים.

חנוך צמיר: שמעתי, ואני שמח על השיעורים שסך הכל השקענו והתלמיד היה תלמיד טוב ואכן דיבר בנימה מקצועית לחלוטין רק הוא לא ידע להגיד לנו או שכח להגיד לנו בכמה יתוקצב הפרויקט הלאומי האתיופי ב- 2006 שזה למעשה מה שציפיתי שהוא יגיד.

חנוך צמיר: זה היה באמת ברוח טובה אז אולי כמה הערות גם לגבי הפתיח שנאמר כאן, גם לגבי העשייה אי אפשר לברוח מזה כי נעשים דברים אבל גם לגבי המכשולים או הקשיים שמי כמונו יודע לציין אותם.

חנוך צמיר: לא סתם יושבים פה נציגי משרדים שונים, משרד החינוך, משרד הרווחה, ביטחון פנים, משטרת ישראל, הפרויקט הלאומי, האוצר, גופים כאלה ואחרים כי בעצם קליטת העלייה בכלל וקליטת העלייה האתיופית בפרט היא חייבת להתבסס על עבודה משותפת של כל הגופים של כל הנושאים ולראות באמת את הדברים בצורה אינטגרטיבית עד כמה שאפשר.

חנוך צמיר: כשאתה דן בשאלת הילד שיוצא לבית הספר באותה נשימה או באותה מחשבה אתה צריך לחשוב על האימא החד הורית שלו איך היא מסתדרת מול שעות הלימוד, מה היא עושה עם הילד, איך היא יוצאת לעבוד וכך הלאה.

חנוך צמיר: כלומר, אנחנו בהחלט צריכים לראות את זה בצורה הוליסטית והעבודה נעשית בשיתוף פעולה עד כמה שאפשר ובראייה כוללת ובועדות משותפות ובתכנון משותף.

חנוך צמיר: אני חושב, שהשאלה שנזרקה לחלל האוויר האם נכשלנו או אפילו סימן השאלה במידה מסוימת התהפך והפך להיות סימן קריאה, אני חושב שבאיזה שהוא מקום יש פה איזה שהיא הגינות מסוימת.

חנוך צמיר: יש קשיים, הם צפו ועלו בתקופה האחרונה, כולנו קוראים עיתונים, כולנו יודעים על מה מדובר, אנחנו לא בורחים מזה וכל מקרה של רצח או התאבדות הוא מקרה אחד יותר מדי ואסור היה שהוא יקרה.

חנוך צמיר: ויחד עם זה אני חושב שמכאן ארוכה מאד הדרך להסיק מסקנות מהסוג נכשלנו בקליטת העלייה האתיופית.

חנוך צמיר: אני חושב שיש קשיים ותכף אני אגע בהם אבל לעומת הקשיים אני חושב שיש גם הצלחות וגם אותם אני אזכיר.

חנוך צמיר: אני חושב שבהקשר הזה אנחנו צריכים בעצם לדבר אל מול שלושה רבדים או שלוש נקודות התייחסות, אחת זה מה שאני קורא הממסד, ממשלה, ארגונים, עמותות, גופים ציבוריים כאלה ואחרים.

חנוך צמיר: השניה היא החברה הישראלית ואי אפשר לברוח מזה, יש לנו חיכוכים מאד בולטים בהקשרים האלה של הקהילה האתיופית מול החברה הישראלית, והשלישית היא באמת בני הקהילה עצמם.

חנוך צמיר: איפה ואיך אנחנו מגדירים מקום ותפקיד לבני הקהילה עצמם במהלך הגדול הזה והמורכב הזה של שילוב בחרה הישראלית.

חנוך צמיר: אני אדלג באמת על מה שאנחנו קוראים הקשיים האובייקטיביים הנובעים מקפיצת הדרך הזאת שעושים בני הקהילה מאתיופיה הנה על כל המשמעויות שהוזכרו על ידי ידידי ראובן מרחב, קפיצת דרך אמיתי ואני מניח שכולנו יודעים, אנחנו מדברים על חוסר בהשכלה כמעט מינימלית שכמובן משפיע על יכולות הקליטה אני מדבר על המבוגרים, מבנה משפחתי כולל מספר רב של ילדים ומשפחות חד הוריות, קשוי אמיתי ברכישת השפה העברית שכמובן היא מפתח להתקדמות בשילוב, הימצאותם לצערי בריכוזים מאד בולטים במקומות מאד מסוימים עובדה שמקשה על פעילות חינוכית, חברתית,קהילתית לעשות אותם שם, אני אפרט את זה אולי בהמשך.

חנוך צמיר: הדברים האלה, הרקע הזה באמת באופן אובייקטיבי מביאים לקושי הן של המערכת הקולטת והן כמובן של בני הקהילה.

חנוך צמיר: צריך גם להפריד בין מה שאני קורא ההגעות החדשות, קרי, המטוס שנחת אתמול בערב או ינחת מחר בערב, ואנשיו העולים מאתיופיה יגיעו למרכזי קליטה לפרק זמן מסוים שאנחנו מקווים שהוא יהיה קצר אבל לא קצר מדי כי יש לנו משימות לעשות באותו פרק זמן.

חנוך צמיר: אני חושב שהאיפיונים והצרכים של המקומות האלה ושל האנשים שמגיעים עכשיו אינם דומים לבני הקהילה האתיופית שנמצאים בשכונות הקבע כבר שנים רבות למעשה מתחילת גל העלייה, תרצו, תחילת שנות ה- 80, השנים שאפילו לפני מבצע משה.

חנוך צמיר: אני רוצה שתדעו שאנחנו במשרד הקליטה, אני מעריך שזה גם מתקיים במשרדים אחרים, בשונה מכל קהילת עולים אחרת אנחנו בעצם רואים את כל הקהילה האתיופית כקהילה בהעדפה מתקנת כולל אלה שנמצאים הרבה שנים בארץ כי תהליך קפיצת הדרך הוא תהליך איטי.

חנוך צמיר: למעשה הם מקבלים סיוע כזה או אחר ממשרדנו ללא מגבלת זכאות בזמן שהייה בארץ, מה שקורה מול עולים מארצות מוצא אחרות.

חנוך צמיר: אני חייב להגיד שאנחנו בשכונות הקבע מפעילים היום רשת נרחבת מאד של 20 מוקדי קליטה אתיופים ב- 20 ישובים שונים, המנוהלים על ידי בני הקהילה עצמם כולל הפונקציות המקצועיות הנמצאות שם, אנחנו מכסים ב- 20 הישובים האלה סדר גודל של כ- 75 אחוז מסך הכל האוכלוסייה האתיופית הנמצאת במדינת ישראל.

חנוך צמיר: אגב, סך הכל האוכלוסייה היום כולל ילידי הארץ הוא סדר גודל של כ- 105 אלף נפש ואנחנו מפעילים במקומות האלה בדיוק את הראייה האינטגרטיבית שעליה דיברתי קודם לכן.

חנוך צמיר: יש לנו שם רכזי נוער ויש לנו רכזי תעסוקה בקרוב אני מקווה שיהיו לנו רכזי בריאות.

חנוך צמיר: אני מוכרח לפתוח סוגריים ולהגיד מילה בנושא הבריאות של בני הקהילה, נושא שלהערכתי או לצערי יעסיק אותנו רבות בתקופה הקרובה.

חנוך צמיר: מהמחלות הזיהומיות דרך סכרת, לחץ דם וכל המרעין ובישין של ישראל 2006 שכך או אחרת התלבשו על בני קהילה וצריך גם להתחיל לחשוב על העניין הזה בשיתוף כמובן עם משרד הבריאות אבל הנה אני מקדים ואני אומר, זה כנראה נושא שילווה אותנו.

חנוך צמיר: אני חוזר לעניין של המוקדים, שם יש לנו באמת את הראייה האינטגרטיבית, את כל הנושאים מנוהל על ידי בני הקהילה כולל הפונקציות המקצועיות וממחקרי הערכה שעשינו באמצעות מכון ברוקדייל, בדקנו משפחות לפני 4 שנים שהתחילו את מהלך המוקדים איפה הן נמצאות היום לאחר 4 שנים או 5 שנים בכל הפרמטרים שבדקנו אנחנו מזהים התקדמות.

חנוך צמיר: אני הארכתי לפרט, למרות שהיושב ראש פה מבקש ממני לקצר, כדי להגיד שבכל זאת יש התקדמות.

חנוך צמיר: היא לא מספקת אבל בהרבה מאד תחומים קיימת התקדמות.

חנוך צמיר: אני חייב עוד שני נושאים שלהערכתי הם קריטיים לומר עליהם מילה וגם לציין את הקשיים, לא רק את האורות אלא גם את הצללים או הקשיים.

חנוך צמיר: שני נושאים קריטיים כמובן זה נושא התעסוקה, תת קבוצה בתוך הנושא הזה זה אותה קבוצת משכילים שאנחנו, אנחנו זה המערכת הכוללת סייענו להם, הם עשו את המאמץ הגדול, אנחנו סייענו להם והיום בכל שנת לימוד אקדמית יש סדר גודל של כ- 2500 סטודנטים בני הקהילה.

חנוך צמיר: אני חשוב שהבעיה היא השלב הבא באמת עיסוקם וזה נזכר כאן.

חנוך צמיר: אני לא רוצה להיכנס לפירוט אבל גם בנושא הזה אנחנו מקדישים מאמצים כולל רכזים מיוחדים כדי שיעזרו לגשר בין הקהל הזה לבין האפשרויות של התעסוקה.

חנוך צמיר: אבל בואו לא נשכח, זה אמנם מספר נכבד ומשמעותי אבל בעיית התעסוקה הנרחבת יותר עומדת מול שאר בני הקהילה שהם לא גדלו בארץ והגיעו כך או אחרת למוסדות להשכלה גבוהה וצריך גם לדבר אליהם ושם טמון הקושי האמיתי.

חנוך צמיר: אם תשאלו אותי, פה טמון הקושי האמיתי ראה נתוני היסוד, נתוני ההתחלה.

חנוך צמיר: בכל זאת , במחקר שעשה מכון ברוקדייל גילאי 26- 44 שנמצאים במדינת ישראל שיעור התעסוקה בתוכם הוא מגיע ל- 78 אחוז.

חנוך צמיר: אז נכון אני מתייחס לנציג מפלגת הגימלאים, זה נחתך בגיל 45, לו הייתי סוחב את הסטטיסטיקה עד גיל 55 ו- 60 היא היתה פחות יפה, אבל זו המציאות ואני חייב להגיד שמה שנקרא כוח התעסוקה אנחנו רואים פה גידול בשיעור תעסוקתם בחברה הישראלית.

חנוך צמיר: אגב, לגבי נשים אנחנו מגיעים לסדר גודל בגילאים האלה של 26 – 44 של תעסוקה של כ- 60 אחוז.

חנוך צמיר: הנקודה השניה היא באמת כל המערך החינוכי שכולם התגייסו, אם זה הפרויקט הלאומי, אם זה חברת המתנ"סים, בראש ובראשונה משרד החינוך.

חנוך צמיר: מופעלים היום במדינת ישראל עשרות פרויקטים מיוחדים שמכילים בתוכם אלפי בני נוער מקהילה ואני בהקשר הזה, אם תשאלו אותי אופטימי.

חנוך צמיר: אני חושב שהכיוון הוא נכון ובסופו של דבר שיעור הזכאים לבגרות שעלה מ- 22 אחוז ל- 43 אחוז בשנה הזו אני מקווה שבשנים הבאות הוא יתקרב לשיעור הזכאים לבגרות בקרב החברה הישראלית הותיקה שהוא 54 אחוז ולהערכתי יש סיכוי שטוב שנעשה את זה.

חנוך צמיר: הקשיים, לא כולם אבל הבולטים שבתוכם, זה או הנקודה הראשונה היא פיזור הקהילה בשכונות עתירות עולים מאתיופיה מחייב תוכניות העשרה והעצמה בשכונות עצמן מה שכבר אמרתי שקשה מאד לעשות ואנחנו חייבים לתת מחשבה לגבי יציאת הדור הצעיר מהשכונות האלה.

חנוך צמיר: בעיה אמיתית שכרגע אין לנו תשובות אופרטיביות אליה.

חנוך צמיר: דבר שני, הרחבת מפת הקליטה לישובים נוספים וחזקים יותר או שכונות חזקות יותר.

חנוך צמיר: ניסיון לבלום ולצמצם את תופעת הנשירה והאלימות, אני רוצה להגיד שההחלטה הראשונה של שר הקליטה הנוכחי היתה על הקמת ועדה בינמשרדית.

חנוך צמיר: אני חושב שהדיון הראשון שהוא קיים היה בנושא האלימות על גילוייה השונים, הוקמה ועדה בינמשרדית היא תתייעץ ותיוועץ במומחים חיצוניים ואני מקווה שהיא תגיש לנו המלצות או מסקנות ראויות והנקודה האחרונה, הזכרתי את זה בהתחלה, אי אפשר לברוח מהחיבור או אי חיבור מהקשר או אי קשר שבין בני הקהילה והחברה הישראלית וזה שווה סמינר מיוחד.

מיכאל נודלמן: לפני שאני נותן זכות דיבור לחבר הכנסת מיכאלי, אני רוצה להגיד כמה מילים.

מיכאל נודלמן: לקראת ישיבה זו, דיברתי עם כמה "ותיקים" מוועדת הקליטה העלייה והתפוצות, עם קולט אביטל ומרינה סולודקין.

מיכאל נודלמן: הם חושבים, לפי מה שאני שומע פה, שכמעט הכל בסדר.

מיכאל נודלמן: מה שאני שומע מקולט אביטל וממרינה סולודקין, שמצבם של קהילת יהודי אתיופיה הוא קשה וכמעט במשבר.

מיכאל נודלמן: בגלל זה אני לא מבין, או שאנחנו מדברים פה במטרה לשכנע עצמנו שהכל בסדר, ואני לא חושב שככה צריך להיות, אנחנו צריכים להבין אלו בעיות יש.

מיכאל נודלמן: אני מבקש מכל אלה שעכשיו ידברו פה, תגידו לנו, האם הכל בסדר או שיש בעיות קשות.

מיכאל נודלמן: אנחנו פה לא מועדון, שמדברים ואחר כך כולם הולכים הביתה והכל נשאר כמו שהיה.

מיכאל נודלמן: אני יושב ראש חדש, יש לי כבוד לקולט אביטל, היא היתה קודמתי והיא עשתה רבות לדיונים ופתרונות לקהילה האתיופית.

מיכאל נודלמן: אני ממשיך בזה ואני מבקש, צריכים לדבר על בעיות ולא על מה שטוב.

מיכאל נודלמן: מה שטוב זה טוב, אבל זה לא טוב שיש הרבה מקרי התאבדות, רצח, אין עבודה.

מיכאל נודלמן: אנחנו יודעים ששלושת אלפים סטודנטים סיימו לימודים אבל 70 אחוז מהם לא עובדים.

מיכאל נודלמן: זה לא בסדר חברים, ככה אי אפשר שיהיה.

מיכאל נודלמן: אנחנו משקיעים הרבה כסף לקהילה האתיופית אבל עומדים במקום אחד ואני לא רוצה לשמוע דברים טובים פה, אני רוצה לשמוע איזה בעיות יש בקהילה האתיופית כי אנחנו צריכים לשפר את המצב, ככה אי אפשר הם גרים בשכונות, אני קורא בעיתון ש- 70 אחוז מכיתות שי גם שילבו של אתיופים אז אם זה לא יהיה כמו עכשיו, אם אנחנו לא מתקדמים בדברים כאלה.

אברהם מיכאלי: במילים שלך אדוני היושב ראש, לקחת לי את מילות המחאה שרציתי פה להביע.

אברהם מיכאלי: אז קודם כל ברכות באמת, אדוני היושב ראש על היוזמה שלנו ושל הגב' קולט אביטל.

אברהם מיכאלי: אני חושב שבתחילת הקדנציה כבר דיברנו שנטפל בקליטת העלייה בקדנציה הנוכחית.

אברהם מיכאלי: ניתן סדר עדיפות ואפילו העדפה מתקנת וזה לא בושה להגיד.

אברהם מיכאלי: אני יכול להגיד על עצמי כילד, גם אני עולה אבל כל קליטת עלייה נקלטה בארץ בנסיבות מסוימות, בזמנים מסוימים ואפשר לומר שבעיות לצערנו לא חסרות בעליות אחרות אבל מה לעשות, העלייה האתיופית נתקלת בבעיות יותר גדולות ויותר חמורות מאשר עליות אחרות ולכן רבותיי, נשמע פה נתונים ולשמוע פה סטטיסטיקות אני חושב שאני לא חי באותה מדינה כנראה, אני לא חי באותה אוכלוסייה שאני במקרה חי בה בעיר שלי, אוכלוסייה אתיופית ואני רואה מידי יום את הבעיות שהם נתקלים בהן, אני לא שומע פה בשולחן הזה את הבעיות שלהם.

אברהם מיכאלי: רבותיי, אני רוצה להגיד לכם שאני מתחיל מנוער.

אברהם מיכאלי: אני חי באור יהודה, בואו לא נתלבש על ראש העיר אלא נבין את הבעיה ואחר כך ניכנס לפתרון של זה.

אברהם מיכאלי: רבותיי, בואו נתאר את העובדות שיש באור יהודה וזה כנראה לא רק באור יהודה.

אברהם מיכאלי: יש בתי ספר שרוצים או לא רוצים שהילדים האתיופים נקלטו שם.

אברהם מיכאלי: בתי ספר אחרים לא רוצים לקלוט אותם, מה יעשה אותו ראש עיר שרק בתי ספר מסוים קולט אותם ובתי ספר אחרים לא מסכימים לקלוט אותם, אז הוא בא לדאוג לאותו בית ספר.

אברהם מיכאלי: אני כרגע לא בא לסנגר על דרך העבודה שלו או דרך איך שהוא נקט בתקשורת או איך שהוא פגע באותם ילדים.

אברהם מיכאלי: אני אומר, בואו נבדוק היכן יהודים עולי אתיופיה נקלטו בארץ, להיכן שלחו אותם, לאן הובילו אותם?

אברהם מיכאלי: לסביון?

אברהם מיכאלי: רמת השרון?

אברהם מיכאלי: קריית אונו?

אברהם מיכאלי: ישנם ישובים שמבחינתם עולי אתיופיה זה אקס-טריטוריאלי מבחינתם, איך אנחנו הגענו למצב הזה ששולחים עולים מאתיופיה לאותם מקומות גם שם הבעיות לא חסרות ממילא.

אברהם מיכאלי: אני עכשיו אציג נתונים שאני במקרה במקצוע שלי כעורך דין אני יודע היכן הם רוכשים דירות.

אברהם מיכאלי: הם רוכשים דירות במקומות שכבר כל ישראלי שטיפה הגיע למשהו בורח משם אז באים עולי אתיופיה וקונים את הדירות שלהם.

אברהם מיכאלי: כלומר, זה לא שכונות שיקום, זה שכונות שיקום שכבר ניסו לשקם אותן, הצליחו או לא הצליחו ובסוף מכניסים אותם לשם.

אברהם מיכאלי: הנוער שגדל באותם שכונות אני רואה אותם יום יום מסתובבים, שעות פנאי שלהם אין להם מה לעשות כל היום אז ניסינו לקלוט אותם בתנועות נוער, יש בעיות אתם.

אברהם מיכאלי: למה יש בעיות אתם?

אברהם מיכאלי: כי מה לעשות, אנחנו חברה גזענית.

אברהם מיכאלי: אנחנו לא קולטים את הילדים האלה כמו שצריך.

אברהם מיכאלי: בתי ספר ותנועות נוער והחברה אנחנו עושים דברים, צריך לשים את זה על השולחן ואם לא נעשה את הטיפול שורש הזה נוכל לחיות עם סטטיסטיקות, משרד החינוך יגיד כך, משרד האוצר כך, משרד הקלטה כך.

אברהם מיכאלי: רבותיי, בעיות עם נוער אלה הבעיות הכי קשות.

אברהם מיכאלי: אני רואה בזה באמת את ההצלחה אני לא מזלזל חלילה במבוגרים ובגיל אפילו הגיל יותר מבוגר אבל אם בנוער הזה לא נטפל היום בצורה נכונה, אנחנו נגיע פה לאסון, אסון במדינה שאנחנו נגדל פה דור שאני לא רוצה כרגע לחזות את האסון של זה.

אברהם מיכאלי: עכשיו נחזור למבוגרים, אני רואה אותם כל היום באמת בבעיות תעסוקה.

אברהם מיכאלי: רוב המבוגרים לא עובדים, אין להם תעסוקה, הם מסתובבים כל היום מתוסכלים.

אברהם מיכאלי: המקרה המצער שקרה באור יהודה שהזוג התאבד, אני נתקלתי במקרה המצער הזה את כל הבעיה של עליית יהודי אתיופיה במה הם נתקלים.

אברהם מיכאלי: הזוג התאבד, נשארו 7 ילדים בבית, הילדים האלה לא היתה להם כתובת לפנות עם כל הכבוד לכל המוסדות הממשלתיים, אני לא יודע כמה הם התאמצו לטפל בבעיה של הילדים האלה, אחר כך כשכן התערבו וכן ניסו לפתור את הבעיה מה שנתקלתי בזה שחסרה ליהודי אתיופיה כתובת לפנות אליה.

אברהם מיכאלי: אגב, אין להם גם מנהיגות רוחנית.

אברהם מיכאלי: שמתי לב לזה בצורה מאד בולטת לפחות בעיר שאני חי בה.

אברהם מיכאלי: אין להם מנהיגות רוחנית, אין להם מישהו שמכוון אותם איך להתמודד עם בעיות.

אברהם מיכאלי: עכשיו, התערבו מתנדבים כי רשויות רווחה לא יכולות לפתור את הכל כרגע אז מתנדבים מנסים כל אחד בדרכו לנווט את הדברים.

אברהם מיכאלי: רבותיי, צריך לעשות חשיבה בכיוונים של טיפול שורש.

אברהם מיכאלי: אני אצביע משהו אולי בעיני חלק מהאנשים פה זה לא חשוב.

אברהם מיכאלי: תאם יודעים שאין להם בתי כנסת?

אברהם מיכאלי: אין להם לאן ללכת בשבת.

אברהם מיכאלי: הילדים רוצים ללכת לבית כנסת עם אבא, האבא הולך פה, הילד הולך שם וזה כי אין להם בית כנסת משלהם, אין להם רבנים, אין להם מישהו שיכול לחבק אותם ואני מדבר על עשרות משפחות.

אברהם מיכאלי: זה לא איזה שני עולים בודדים.

אברהם מיכאלי: יש להם בעיה של דברים מינימליים שאין להם בבית, אני לא יודע איזה רשות מטפלת, למשל אין להם מזוזות בית, אנשים יהודים שחיים בבית בלי מזוזות.

אברהם מיכאלי: יכול להיות שזה חלק שאין להם ראש לרכוש את זה, יכול להיות שמישהו צריך לעודד אותם.

אברהם מיכאלי: דברים מינימליים של משפחה יהודית שחיה בארץ ישראל מתמודדת עם זה בצורה רגילה, אצלם כנראה מישהו שאין לו יכולת לכוון אותם.

אברהם מיכאלי: עכשיו לגבי בעיות נפשיות שעורר פה הנציג של מכון רופין.

אברהם מיכאלי: הבעיות הנפשיות האלה כנראה נגרמות מכל הבעיות שהזכרתי קודם.

אברהם מיכאלי: זה לא משהו שבאמת הן מחלות נפש אלא זה כל מיני בעיות שיוצרות את המחלות האלה וזה בעיות שהורים לא יכולים להתמודד עם ילדים.

אברהם מיכאלי: אני רואה ילדים שמדברים עברית מושלמת, הילדים מדברים כל כך יפה עברית אז אני רואה את ההורה המתוסכל שהוא לא מסוגל לתקשר עם הילד שלו בקושי.

אברהם מיכאלי: אז כל הדברים האלה, בעיות חינוך, בעיות תעסוקה, בעיות של שעות פנאי שאין להם איפה להיות.

אברהם מיכאלי: אז בואו אנחנו בועדה הזאת אני מבקש מהיושב ראש נשים את הטיפול בעולים האלה מצדי על חשבון עולים אחרים ואנחנו כעולים ותיקים אולי נסלח ליושב ראש שיתן העדפה מתקנת לעולים מאתיופיה.

אברהם מיכאלי: אבל לבוא הנה עם באמת העלאת בעיות, לא לבוא, לצטט סטטיסטיקות ואנחנו הלכנו הביתה והכל בסדר.

אברהם מיכאלי: שאני חיפשתי איש רווחה או איש משרד הקליטה שיבוא ויטפל במשפחה הזאת באור יהודה, לצערי לא הצלחתי להביא אף אחד.

אברהם מיכאלי: עד שמרינה סולודקין הגיעה אישית לשם והיא היתה בדיוק במעבר בין קדנציה לקדנציה ולא יכלה לעזור הרבה.

אברהם מיכאלי: צריך פה להתמקד בכתובת לפתרון בעיות.

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, גבירתי קולט אביטל, יוזמת הדיון, חברי הכנסת הנכבדים.

אלי זרחין: האגודה הישראלית למען ילדים עולים עובדת עם נוער יוצא אתיופיה וגם חדשים שעולים ארצה.

אלי זרחין: במרכזי קליטה וגם ילידי הארץ.

אלי זרחין: אני לא יודע דרך אגב איפה הבעיות יותר קשות.

אלי זרחין: אני רוצה לציין שתי בעיות שאנחנו מאד מקווים אולי הועדה תרצה לתת פתרון.

אלי זרחין: הבעיה הראשונה זו גזענות.

אלי זרחין: פרופ' נולדמן יזם דיון בועדת החינוך לפני שנה, והביא לנו לכאן מנהל בית ספר שאמר לילד ולאימא שלו: "החלטנו עם ועד ההורים ששחורים לא נכנסים לבית ספר".

אלי זרחין: אתם יודעים שהוא עדיין מנהל בית ספר, ושהמשטרה סירבה לקבל תלונה?

אלי זרחין: באותה ישיבה ישבה מורה, שכתבה מכתב בעברית לאימא שלה בארץ: "תיסעו חזרה לרוסיה לאכול לחם ובצל", ואותה מורה עדיין מלמדת בבית ספר יסודי.

אלי זרחין: אין בישראל חוק נגד גזענות שברחובות בית ספר מחליט לא לקבל אתיופים כי יש יותר מדי.

אלי זרחין: אנחנו פונים למשטרה והמשטרה אומרת שזו לא עבירה, זו לא הסתה לגזענות.

אלי זרחין: והפרקליטות צריכה להחליט האם לפתוח תיק או לא.

אלי זרחין: אין חוק נגד גזענות, והציפייה שלנו מהועדה שאולי חברי הכנסת שהם חברי הועדה יזמו הצעת חוק נגד גזענות שכאשר יוצאי אתיופיה לא מתקבלים לעבודה בעל הבית יצטרך להוכיח שהוא לא קיבל אותו אל בגלל צבע העור שלו, כמו שקורה באמריקה.

אלי זרחין: בעיה שניה אדוני הישוב ראש, זה הכסף.

אלי זרחין: פעם הייתי בהרצאה והובאו נתונים ממשרד האוצר אז זה היה 720 מיליון שקל לילדים יוצאי אתיופיה.

אלי זרחין: היא אמרה, חבר'ה, בואו נחלק את הכסף לילדים.

אלי זרחין: בתקציב המדינה אין מילה כזאת "נוער יוצאי אתיופיה", אין בכלל את המילה "נוער עולה", אתם יודעים שאין כסף כזה, שלא יספרו כאן נציגי המשרדים על הכסף, כל הכסף נגנב.

אלי זרחין: נגיסטה, יש כסף רק שהוא לא אצלך.

אלי זרחין: אין משרד ממשלתי שלא מטפל בעולים.

אלי זרחין: אין משרד ממשלתי שלא מטפל בנוער עולה.

אלי זרחין: זו לא בדיחה.

אלי זרחין: לא יכול להיות שהכסף היחיד שקיים בתקציב המדינה זה הכסף שאת דברת עליו, אותם גרושים שנקראים שעות לעולים וכל אותם כספים שכל משרד אומר, אנחנו יושבים בועדת ההיגוי, במשרד הקליטה, איפה הכסף של יהודי אתיופיה?

אלי זרחין: אתה יכול להראות לי אותו בתקציב?

אלי זרחין: שרת הקליטה הקודמת יזמה 700 אלף שקל בתקציב מחלקת הרווחה נוער בסיכון שגם לא בטוח שזה ייכנס לתקציב או לא, אין דבר כזה.

אלי זרחין: איך אתם יכולים להגיד, אנחנו משקיעים כסף ליוצאי אתיופיה, ליוצאי ברית המועצות, לנוער, כי אין דבר כזה בתקציב.

אלי זרחין: אז איך אפשר לטפל בבעיה אם אתם חברי הכנסת מסרבים לצבור כסף?

אלי זרחין: אם אתם חברי הכנסת מסרבים לחייב את האוצר לכתוב בתקציב של התמ"ת, של משרד הקליטה, של המשרד לביטחון פנים על נוער עולה, נוער בסיכון, מניעת אלימות.

אלי זרחין: וזאת ציפייה שלנו לועדה שאולי הועדה תמליץ כסף שכבר קיים, לא יותר כסף אבל שיצברו את הכסף.

מיכאל נודלמן: אני חבר ועדת הכספים, אני צריך להגיד שבמשרד הקליטה יש סעיף נוער בסיכון.

אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אבל זו פעם ראשונה.

חנוך צמיר: יש תקנות נוספות במשרד הקליטה, לא רק התקנה שהוזכרה כאן וזה טיפול בפרויקטים חינוכיים מול נוער עולה מכל העולם ואתיופיה בפרט.

דוד מהרט: אני מנהל מרכז לעולי אתיופיה, שזה גוף השייך למשרד החינוך.

דוד מהרט: אכן באמת יכולתי להגיד פה מה אנחנו עושים, יש לנו קרוב ל- 60 עובדים, מנסים לא מעט פרויקטים וגם הרבה פרויקטים שאנחנו גאים בהם.

דוד מהרט: אבל אני חושב שמבחינה זו נאמר נכון שבאמת לא צריך פה לבוא ולספר על הפרויקטים כדי לטפוח על השכם שלנו.

דוד מהרט: נכון, צריך להסתכל על חצי הכוס המלאה כדי להאמין שהכוס יכלה להיות מלאה עד הסוף, כי אם לראות חצי ולא לראות את החצי הריק זה לא יעזור לנו.

דוד מהרט: נכון אבל גם לא צריך להסתכל על החצי אבל צריך לשאוף למלא אותה.

דוד מהרט: אני אתחיל מהעניין של בריאות הנפש.

דוד מהרט: אני עליתי דרך סודן, כמו רבים מבני העדה איבדנו חלקים גדולים מבני המשפחות שלנו.

דוד מהרט: יש ילדים ואני רואה אותם, ילדים שאיבדו את אימותיהם בדרך, את הוריהם בדרך ויש הורים שאיבדו את ילדיהם.

דוד מהרט: איש מעולם לא התעניין בצד הנפשי של בני הקהילה.

דוד מהרט: מה עשה להם למשל המסע הזה?

דוד מהרט: מה הטראומות האלה שעברו?

דוד מהרט: מישהו אתה יודע מה, אולי לצורך העניין אני אהיה קונקרטי, אני איבדתי 3 אחים שלי בדרך, נעדרו בסודן, יש לי הורים , 25 שנה הם מחכים לבית.

דוד מהרט: איש מעולם לא חשב שצריך לשאול אותם מה הם חווים, אנשים שאיבדו את יקיריהם בדרך.

דוד מהרט: ככה שאני לפעמים אני מרגיש אולי מישהו חשב שאנחנו חסרי רגשות, אם קבלנו איזה שמנת במרכז קליטה ומילאנו את הקיבה, הרי בשביל מרבית מהאנשים אנחנו היינו אנשים רעבים שם ואולי חשב מישהו שאנחנו יכולים להסתפק בזה כאילו אין לנו היבטים נפשיים ויש לנו רק צרכים פיסיים.

דוד מהרט: אני חושב שבהחלט צריך לדבר על העניין הזה ולדעתי לא נעשה כלל בתחום הזה.

דוד מהרט: הדבר הנוסף שרציתי להגיד, כבר נאמר פה, אני אכן הייתי באמת מבקש מחברי הועדה ללכת לבקר באיזור ותיקים בנתניה, ברמת אליהו בראשון לציון, בשכונת ויצמן בקריית מלאכי, בשכונת שפירא בגדרה, בשכונת איבסן בקריית גת, בדב יוסף בבאר שבע, אני מוכן לתת להם כי אני מכיר את כל השכונות של יוצאי אתיופיה ולראות באיזה מצוקה הקהילה הזו חיה, איפה הילדים האלה חיים, איזו תחושת ניכור מתפתחת בינם לבין החברה שנמצאת מסביב.

דוד מהרט: פעם אולי האשימו אותי כאדם אופטימי מדי, כי אני בדרך כלל אהבתי לדבר על הדברים הטובים, אבל אם באמת רוצים לעזור אז יכול להיות שצריך לדבר על הדברים הלא טובים.

דוד מהרט: בני הנוער שמדברים על מקרי רצח וכו', אלו בני נוער שהם הולכים לדיסקוטקים הרגילים הם נדחים והם נמצאים במקומות האלה כמפגש של מדוכאים, של מוקצים מבחינת מיאוס על ידי החברה הישראלית.

דוד מהרט: אז יש מפגש של מדוכאים, של אנשים מאד עצומים, של אנשים שמרגישים שהחברה הזאת דוחה אותם, מתנכרת אליהם , לא פלא שקורים שם הרבה דברים.

דוד מהרט: מעבר לכך, יש לבני הנוער האלה שחיים באותן שכונות מצוקה בהחלט יש מצב של בטלה.

דוד מהרט: אנחנו מדברים על בית במצב כלכלי לא טוב, לא יכולים לספק את כל המחשבים והאינטרנט שאפשר לספק בבית, אנשים חיים בצפיפות והרחוב הוא המפלט הכי זמין והכי מיידי, ומשם לא פלא שבני נוער יכולים להתדרדר לדברים שלא היינו רוצים שיגיעו אליהם.

דוד מהרט: דבר נוסף שרציתי להגיד, מישהו קרא פעם ספר שנקרא "עקרון הרצף", אני חושב שאחד הדברים שקורים בקהילה שלנו זה בעצם הפסקה של כל עקרונות הרצף שהיו לקהילה.

דוד מהרט: עקרון הרצף בתחום חינוך הילדים, עקרון הרצף בתחום התעסוקה, עיקרון הרצף בתחום הרוחני, בכל התחומים כל עקרונות הרצף שהיו נקטעו.

דוד מהרט: לא רק שנקטעו, אלא אנחנו חיים בחרה שהיא פוסלת את כל העקרונות שהיו שם ולא מציעה באופן מיידי עקרונות חלופיים.

דוד מהרט: ואז יש לך חלל שלתוך החלל הזה נכנסים כל מיני דברים שאנשים מובילים אותם לכל העניינים שאולי את תוצאתם אנחנו רואים.

דוד מהרט: בסך הכל מה אני רוצה להגיד בשורה התחתונה מההיבט הזה, צריך לפעול בקטע של החיזוק של התא המשפחתי.

דוד מהרט: התא המשפחתי כרגע ההיררכיות שהיו התהפכו, אין היררכיות חדשות, ככה שמקומו של האב, מקומה של האם ומקומם של הילדים השתנה אבל עדיין לא נוצרו הירכיות אחרות.

דוד מהרט: ויש פה מהבחינה הזאת אולי הייתי אומר מעין מצב של תוהו ובוהו.

דוד מהרט: נאמר פה שעשינו קפיצה גדולה וכו'.

דוד מהרט: נכון, באמת עשינו קפיצה גדולה אבל אני רוצה להגיד שתמיד היינו אנשים נבונים וזה לא יכולים להגיד שעשינו קבוצה בתחום הנבונות, שלא היינו אנשים נבונים ופתאום נהיינו אנשים נבונים.

דוד מהרט: אני רוצה להגיד שרוב הבעיות של בני הקהילה הן בעיות שאפשר לכנות אותן תוצרת כחול לבן.

דוד מהרט: לא היו לנו בעיות של אלכוהול, לא היו לנו בעיות של סמים, לא היו לנו בעיות של התאבדויות, לא היו לנו בני זוג שרצחו אחד את השני.

דוד מהרט: אז אי אפשר להגיד שעשינו קפיצה ובעיקר לדבר שרכשנו השכלה מההיבט הזה אולי כן אבל בהרבה תחומים נפלנו לתהום.

דוד מהרט: כי צריך גם הסתכל על זה שלא רק קפצנו למעלה אלא גם קפצנו למטה.

דוד מהרט: ככה שאולי באמת פעם אחת צריך להיכנס לעומק ולטפל בכל נושא ונושא.

דוד מהרט: חנוך צמיר דיבר על העניין של דיור.

דוד מהרט: אתה יודע מה, יש רעיונות, יש רעיון אפילו איך אפשר למשל ליצור אינטגרציה טובה יותר ולהוציא את בני הקהילה עם הילדים שלהם משכונות המצוקה כפי שאמרתי שהם מחזיקים את תחושת ההזנחה ותחושת הניכור מהחברה.

דוד מהרט: אם לא ייעשו כל הדברים האלה לדעתי אני חושב שעוד פעם ניכנס וניכנס רק לבעיות תוצרת כחול לבן ילכו ויעמיקו.

פיני קבלו: אני סמנכ"ל בשלטון המקומי ועומד בראש תיק הרווחה.

פיני קבלו: אני חושב שהדיון באמת תקיים ואהבתי מאד את הדברים שאמר דוד מהרט.

פיני קבלו: אני רוצה לספר מצד הרשויות המקומיות לספר את ההתמודדות היומיומית.

פיני קבלו: לא צריך להציג שהכל רע מאד בכל המקומות, אני יכול להעיד על המקום שעמדתי כראש עיר, בבית שאן, אני חושב שיש שם הצלחה גדולה מאד וצריך גם להדגיש את המקומות שבהם יש הצלחות מאד יפות בקליטת העלייה.

פיני קבלו: אני חושב שיש שם קליטה טובה, האוכלוסייה התקבלה מאד יפה, אין שם ניכור בין האוכלוסיות, לא בבתי הספר ולא בשום מקום ולכן ברגע שמביאים לישוב ובית שאן היתה ישוב ש- 40, 45 אחוז מהאוכלוסייה שלה עברה דרך שירותי הרווחה, ושהוסיפו את הקהילה האתיופית שההתמודדות אתה היא מאד קשה כי מרביתם עוברים דרך שירותי הרווחה.

פיני קבלו: לכן אם מביאים לעיר מסוימת במינון נכון את קליטת העלייה בכדי לשאת ולהתמודד, וזה מה שאמר בזמנו חברי שהוא יושב ראש ועדת הרווחה בשלטון המקומי, יצחק בוקובזה, שצריך לעשות עם העניין הזה שאי אפשר לקחת עיר ולהביא אליה את כל העולים ולעומת זה ערים אחרות כמעט ולא מתמודדות עם הבעיה הזאת וכשמעמיסים מעמיסים כאשר מוסדות הרווחה הולכים וקורסים בשנים האחרונות, עד לרגע זה אין שר רווחה במדינת ישראל, כולם נלחמו על כל התיקים, ולצערי אפילו במפלגת שדיברו על הרווחה אין היום שר שנלחם כמו שכל השרים נלחמים היום בוועדת הכספים על התקציבים שלהם.

פיני קבלו: למנכ"ל הרווחה, אין את התשובות שאנחנו כשלטון מקומי מעלים בפניו.

פיני קבלו: בנושא של העובדים הסוציאלים יש עומסים רבים, ואין הרחבה של תקנים.

פיני קבלו: לכן בעניין הזה צריך לדעת לעשות את החלוקה, שי בעיות בקהילה האתיופית, צריך לדעת להתמודד אתם וזה מקצוע להתמודד אתם.

פיני קבלו: יש בעיות בתוכם של עניין של מעמדות מאותם המקומות שהם באו.

פיני קבלו: אמר חבר הכנסת מיכאלי, שלא הקימו שום בית כנסת.

פיני קבלו: אני הייתי בין הראשונים, ונדמה לי שאפילו בעפולה היתה איזושהי תוכנית של משרד הדתות שנתנה בכל מקום בניית בתי כנסת.

פיני קבלו: אני הקמתי בית כנסת, ולקח לי בערך שנה להתמודד עם הבעיות איזה קאסי יעמוד שם, כי יש שם בעיות קשות ובית הכנסת נפתח ונסגר, והיה צריך הרבה מאד סבלנות לדברים האלה.

פיני קבלו: בסופו של דבר, בתוך האוכלוסייה התחילו ללמוד עבודה סוציאלית וקלטנו עובדת סוציאלית שהיא הבינה מאד את הבעיות הפנימיות ויכלה מאד לעזור.

פיני קבלו: לכן לא צריך לראות את הכל בשחור.

פיני קבלו: יש דברים שקורים בהם דברים יפים, רק מה, צריך לדעת שמגיעה קליטת העלייה, לתת גם לישובים שאין להם בעיות סוציו-אקונומיות קשות ואין להם עומסים, לתת גם שם שיוכלו כן להתמודד עם אותן בעיות שצריך.

פיני קבלו: אנחנו גייסנו את הקהילות היהודיות, כמו קהילת קליבלנד ואחרות, גם המתנ"סים התגייסו לתת חוגים ומועדוניות.

פיני קבלו: יש שורה גדולה של טיפולים שצריך לשעות אותם.

פיני קבלו: אם יעמדו לטובת העניין הזה תקציבים, כשאין תקציבים אז אנחנו מגייסים את התרומות כפי שאני אמרתי.

פיני קבלו: הקהילה הזאת היא קהילה נפלאה, היא משתלבת יפה מאד ויוצאת לעבודה, צריך לדעת לעשות את זה באופן מקצועי ועיר שלא בנויה להביא אליה קהילה אתיופית שההתמודדות של האנשים המקצועיים שלא יודעים איך לטפל בקהילה.

יעקב מלקמו: אני ממשרד החינוך בחינוך הפנימייתי.

יעקב מלקמו: אני רוצה להמשיך את דבריו של דוד מהרט.

יעקב מלקמו: מדינת ישראל עושה הרבה מאד דברים טובים, אבל יש גם דברים שאני חושב שצריך להסתכל ולהגיד שפה אנחנו טעינו וצריכים לשפר.

יעקב מלקמו: הקהילה עושה הרבה מאד גם בתוך הקהילה יש עכשיו השאלה הזו, אני הייתי בכמה כנסים של יוצאי אתיופיה ששאלו, מה לא בסדר אצלנו.

יעקב מלקמו: אז לקחת גם אחריות בפן הקליטה שלנו.

יעקב מלקמו: ויש הרבה מאד בעיות.

יעקב מלקמו: נתחיל עם דיור.

יעקב מלקמו: אנחנו בפנימיות מתמודדים למשל עם חד הוריות שזה דבר שלא היה.

יעקב מלקמו: הרבה מאד ילדים לחד הוריים שמגיעים למסגרת החינוך הפנימייתי.

יעקב מלקמו: הרבה מאד בעיות של התא המשפחתי שהתפורר.

יעקב מלקמו: אנחנו תופרים תוכניות בלי שהלקוח הוא חלק מהעניין.

יעקב מלקמו: ואני חשוב שמאד חשוב לקחת גם את האנשים הפשוטים בשטח ולשאול אותם מה טוב בשבילם.

יעקב מלקמו: זה מאד חשוב כי אחרת הדברים האלה מאד קשים כי זו פצצה מתקתקת.

יעקב מלקמו: כאזרח, שנמצא 22 שנה בארץ, אני מסכים על כל מילה שדוד אומר.

יעקב מלקמו: אנחנו עושים אבל צריכים לעשות יותר.

יעקב מלקמו: יש הרבה מאד סטודנטים שסיימו את הלימודים שהממשלה טיפחה אותם, לתואר שני ולתואר שלישי אבל הם לא מועסקים.

יעקב מלקמו: סטודנט אחד או בוגר אחד הוא דוגמה לבית של 7 או 8 ילדים, אם הוא עובד בשמירה או כקופאית, אין לו מילה להגיד לאחים הקטנים שלו, אתם תמשיכו ותהיו כמוני סטודנטים.

יעקב מלקמו: כי מה אתה עושה?

יעקב מלקמו: הרי אתה עובד במקומות ובעבודות.

יעקב מלקמו: אני לא מזלזל בעבודות האלה אבל אני חושב שמאד חשוב העסקת האנשים לתת כל התופעות האלה של האלימות וכל השתייה וזה הופך להיות סטיגמה.

יעקב מלקמו: כיום אני בן עדה ותיק, ואני הולך עם ראש לא כל כך מורם.

יעקב מלקמו: יכול להיות שהבעיה מתוך אוכלוסייה של 105 אלף, 40 אחוז הם בעיה ואפשר לטפל בהם.

יעקב מלקמו: אנחנו לא עד כדי כך, 60 אחוז הם צעירים, אפשר לטפל.

יעקב מלקמו: אני הייתי מבקש כמו חברי דוד שהזכיר, אתם הועדה תלך לבקר בשכונות, תדבר עם ההורים, עם זקני העדה, עם אנשים בשטח.

יעקב מלקמו: אני חשוב שצריך לעשות למידה מעמיקה כי אני יכול להגיד מה אנחנו עושים בפן החיובי אבל כל עוד שיש בעיה אפילו קטנה, זה מצריך חשיבה מעמיקה ואני חושב שאני מברך על חברת הכנסת קולט אביטל וגם שמעתי אותה ברדיו שהקהל הרחב שמע אותה באמהרית ואני חושב שזה מאד חשוב להתחבר לשטח, לאנשים כי זו בעיה מאד רצינית.

יעקב מלקמו: אנחנו עושים הרבה, אבל זה מצריך חשיבה רבה.

צגה מלקו: אני מנהלת את השידורים בשפה האמהרית בקול ישראל.

צגה מלקו: אני רוצה להגיד כמה דברים, קודם כל השידור שלנו שונה משידור בשפות אחרות.

צגה מלקו: בצהרים אנחנו משדרים שעה ורבע, בערב יש לנו 45 דקות מתוכו 10 דקות שפה טיגרינית.

צגה מלקו: שעתיים כל יום.

צגה מלקו: השידור שונה משידור של שפות אחרות כי יש צרכים מיוחדים.

צגה מלקו: האוכלוסייה רובה לא יודעת לכתוב באמהרית, בשפת האם שלה אז כל דבר מוסבר ברדיו.

צגה מלקו: איך עובדת מערכת הבריאות, מערכת החינוך וכל מה שצריך, כולל את הפוליטיקאים, האקטואליה והכל.

צגה מלקו: אבל הכל נשאר בגדר של שידור.

צגה מלקו: צריך מישהו שילווה אותם לא יכול להיות שעכשיו נדבר על בעיות ואחר כך אין עובד סוציאלי יוצא אתיופיה במקום שיטפל בעולים הללו.

צגה מלקו: נכון שיש אנשים בעלי הצלחה אבל אני חושב בגדול כשמתסכלים על הבעיה , היום זה לא נתון לויכוח בכלל כל אזרח ישראלי יקום בבוקר, יפתח עיתון ויידע מה מצבנו לא צריך פה להתפאר שיש הצלחה.

צגה מלקו: אני חושבת שאנחנו משלים את עצמנו.

צגה מלקו: בעניין של הכסף אני לא חושבת שיש בעיה של כסף, יש בעיה של לבדוק, הכוונה, בדיקה, מעקב, איפה הולך הכסף.

צגה מלקו: המדינה נותנת כסף אבל איפה הכסף?

צגה מלקו: האם יש הצלחה ?

צגה מלקו: צריכים לעשות בדק בית לגבי התוצאה.

צגה מלקו: עוד שאלה, המדינה נותנת המון כסף לרכישת דירה וזה יכול להיות עד 80 אלף דולר מענק, אבל מה זה משנה?

צגה מלקו: אם היום אני אקבל מיליון דולר לרכוש וילה, אבל באזור שאני אלך לקנות שם דירה האנשים יגידו, "האתיופים נחמדים, שקטים, אבל לא באזור שלי, לא בבניין שלי, לא בבית הספר של הילדים שלי".

צגה מלקו: מה עשינו בזה?

צגה מלקו: צריכים לעשות בדיקה מאד מעמיקה האם החברה מוכנה לקבל אותי בואו נחנך את החברה שקולטת.

צגה מלקו: אני שומעת ולפעמים אני רואה בפורומים באינטרנט, אנשים כותבים, "אני נולדתי בכפר שמריהו ולא ראיתי בחיים שלי אתיופים חוץ מאשר בטלוויזיה", באיזו קונוטציה מזכירים את יהודי אתיופיה?

צגה מלקו: רצח, התאבדות וכל מה שלא צריך.

צגה מלקו: אני מסכימה למה שאמר דוד.

צגה מלקו: ככה מכירים אותנו, לכן בלי שנגיד אם הצלחנו או נכשלנו במבחן התוצאה יש בעיה.

צגה מלקו: יש כסף אבל למה יש בעיה.

צגה מלקו: בואו נעצור, נעשה בדק בית, נחשוב מחשבה מחודשת אני חושבת שככה אפשר להתקדם.

נציגת שרות התעסוקה: יש הרבה גורמים במדינה, העוסקים בתעסוקה.

נציגת שרות התעסוקה: מיזם התעסוקה של הג'וינט, נכון לעכשיו, מנסה באמת לעגן את כל המשאבים של כל הגורמים ולעשות פעילות משותפת, מקבלים תקציבים וכו'.

נציגת שרות התעסוקה: במהלך כל השנים גם לפני המיזם למעשה הצטבר הרבה מאד ניסיון והרבה מאד מידע על הנושאים שקשורים לטיפול בתעסוקה, לבעיות, לכשלים, לקשיים של האוכלוסייה הזאת והצטבר גם מידע על אמצעים לפתרונות, אבל למעשה הצטבר מידע ולא עשו אתו מספיק.

נציגת שרות התעסוקה: ייתכן שיש צורך, כמו שמעגנים משאבים ותקציבים משרדיים, אולי באמת לרכז ולאסוף את כל המידע, לרכז את כל המחקרים והמעקבים שנעשו ולראות באמת מה מתוך כל הבעיות שידועות כבעיות האופייניות לעדה הזאת, לראות את הבעיות האופייניות ביותר.

נציגת שרות התעסוקה: דיברו על זה כאן כמו הבעיה של השפה שזו בעיה ממש קריטית ובעיות נוספות של פערים תרבותיים וכו', ובאמת לשים על זה את הדגש.

שפרה שידלוביצקי: אני מנהלת האגודה לתכנון המשפחה.

שפרה שידלוביצקי: מההיבט הצר שאנחנו עוסקים בו, בהיבט בריאות המניעה ומיניות, ומתוך ההכרה שהמיניות היא שפה מצוינת שבה אנחנו מתקשרים ומהעולם הקטן שלי יש לי כמה אופרבציות.

שפרה שידלוביצקי: אחת, לא מקשיבים מספיק, יש הרבה מאד תוכניות כושלות, ולגבי התוכניות הכושלות צריך הרבה אומץ לזרוק אותן.

שפרה שידלוביצקי: מדוע?

שפרה שידלוביצקי: משום שכאשר השקעת כסף יותר קל באופן טבעי לזרוק כסף לא טוב לתוך מקום רע במקום להגיד, רבותיי, אני פשוט מהניסיון שלי אומר שעשיתי את זה פעמיים, השקעתי בכסף בנושא מוגבלים כי אני לימדתי שנים בבית ספר לעבודה סוציאלית ושם לימדתי שלמוגבלים צריך לשלב אוטומטית כדי לשקם.

שפרה שידלוביצקי: והתברר לי שהכשרתי את האנשים ואף אחד לא בא לקחת את השירות ואז יכולתי לחשוב, אולי עשיתי שיווק לא נכון ולתרץ.

שפרה שידלוביצקי: אני לא זורקת כסף טוב לתוך מקום רע וזאת בעצם הנקודה המרכזית שרציתי לומר.

דפני מושיוב: לצערי, בתהליך הקיצוצים של שנה שעברה חלק גדול מהעובדים, כאשר אנחנו מדברים באמת על המקום של העובדים הסוציאלים יוצאי אתיופיה שהם חסרים, אז ישנם הרבה מאד עובדים סמך- מקצועיים שתפקידם חשוב עד מאד במערכת הן בתרגום והן בחיבור תרבותי ולצערי חלק גדול פוטרו כתוצאה מקיצוצים בתחום הזה ואני חושבת שפנינו לעזרת שאר המשרדים כשלא היה לנו שר, אז הפניה היא שוב לועדה כאן שתשים לב לאותם עובדים סמך-מקצועיים שהם חשובים מאד במערכת ולצערי פוטרו.

קולט אביטל: אני מדברת מתוך תסכול מצטבר.

קולט אביטל: אני מודה שאני מתוסכלת, אבל אני לא מתוסכלת בגלל סיבות סובייקטיביות אלא משום שמה שאנחנו מדברים כאן, מה שאנחנו שומעים כאן, אלו אותן הטענות, אותן התשובות במשך 3 שנים.

קולט אביטל: אמרת נכון מאד, אם אני הולכת ומכניסה הרבה מאד כסף למשהו שהוא כושל, בואו נעצור רגע, אולי אפשר להשתמש בכסף הזה יותר טוב.

קולט אביטל: תראו, אני מעדיפה אולי להתחיל בהומור ולהגיד שהיה מישהו מאד נחמד שפעם אמר איך אפשר לסכם את החגים היהודיים, הם ניסו להרוג אותנו, אנחנו החזרנו להם ועכשיו אנחנו יושבים ואוכלים.

קולט אביטל: אז מה קורה בישיבות האלה בפרפרזה?

קולט אביטל: אנחנו שומעים את משרדי הממשלה, יש קשיים, אנחנו עובדים, יש ועדות, אנחנו יש לנו פרויקטים, אנחנו מתגברים, לא נכשלנו.

קולט אביטל: חברים יקרים, צר לי.

קולט אביטל: זאת הנטייה הטבעית של משרדי ממשלה לבוא ולהצטדק ולהגיד כמה עשינו.

קולט אביטל: וקשה מאד להסתכל באומץ לב ולהגיד, עשיתי המון אבל מה שעשיתי בסוף התוצאה לא נתנה את מה שאני קיוויתי.

קולט אביטל: ואני לא מנסה לבוא ולהאשים אתכם, אני מנסה לבוא ולבקש אומץ לב, להסתכל לבעיות בפנים, להתברך בתוצאות החיוביות שהיו ולקחת אותן כדגם.

קולט אביטל: אותם הדברים שבאמת הולכים באל לבוא ולהגיד שאין, אנחנו עושים כמיטב יכולתנו אבל יש בכל זאת אנשים שמתאבדים, יש בכל זאת אנשים שיורדים, שי בכל זאת ילדים שמרגישים מנוכרים.

קולט אביטל: אנחנו כחברה באמת מתייחסים לעולים לא במעט גזענות, בואו נסתכל בפנים ונגיד, אם אנחנו לא נראה פעמוני אזעקה עכשיו, אנחנו נחזור בדיוק על הדגם של מה שעשינו עם עליות אחרות ואז נאכל את הציפורניים איפה היינו.

קולט אביטל: אז מה למדנו מאותם הדברים שלא הלכו עם קליטת העלייה ממרוקו?

קולט אביטל: אנחנו חוזרים על חלק מאותם הדברים היום אז בואו נעצור וכל מה שאני מבקשת זה קצת אומץ לב, להסתכל במראה ולהגיד, בואו נראה מה לא בסדר, מה לא הלך.

קולט אביטל: זה שמיניתי עוד רכז.

קולט אביטל: זה שמיניתי עוד ועדה בינמשרדית?

קולט אביטל: זה לא יעזור.

קולט אביטל: בואו ניקח את העניין כפי שהוא, תיקחו כמה אנשים מומחים, אקדמאים, לא פוליטיקאים, לא עובדי מדינה, לא אנשים שמנסים תסלחו לי, לעסוק בכסת"ח, ובואו נראה מה היו הכשלים.

קולט אביטל: אתה לא אוהב שאני אגיד נכשלנו, בסדר, אבל מה הם הכשלים?

קולט אביטל: באיזה קטעים כן נכשלנו ובואו נראה מה ניתן עכשיו לעשות כדי לתקן.

ראובן מרחב: אני מבקש שתצא מפה קריאה של הוועדה, או החלטה של הוועדה, שקוראת לממשלה לעמוד בהתחייבות שלה, לתקצב את הפרויקט הלאומי האתיופי לשנת 2006 בהתאם להתחייבות הקודמת שלה.

קולט אביטל: זה הפתרון?

ראובן מרחב: לא אמרתי שזה הפתרון.

מיכאל נודלמן: אני שמח, היה דיון פתוח, שמעתי הרבה דברים שאני רציתי לשמוע על כל הבעיות שיש.

מיכאל נודלמן: אני דברתי קודם עם חברת הכנסת קולט אביטל ועם חברי כנסת אחרים, יש אצלנו המלצה.

מיכאל נודלמן: "הועדה קוראת לשר הקליטה והעלייה, חבר הכנסת זאב בוים: למנות צוות בלתי תלוי של מומחים לבדיקה מקיפה של כשלים בטיפול בעולים אתיופים.

מיכאל נודלמן: לדווח לועדת עליה ,

מיכאל נודלמן: קליטה ותפוצות בתוך 3 חודשים על המלצות לשינוי מדיניות קליטת העולים מאתיופיה וטיפול בעולים הותיקים".

מיכאל נודלמן: אני צריך להוסיף, שראש הממשלה הבטיח שכשתתחיל לעבוד ועדת השרים לקליטה ועלייה והוא יעמוד בראש ועדה בינמשרדית זו.

מיכאל נודלמן: אני חושב שזו המלצה שלנו.

מיכאל נודלמן: הבעיה היותר עמוקה היא בעיה של סדר עדיפויות שצריך לשנות כי משקיעים הרבה כסף ותוצאות לא שוות לכסף שהמדינה משקיעה.

מיכאל נודלמן: אנחנו חושבים שצריך להיות שינוי ביחס לקהילה האתיופית ואנחנו מקוים שהממשלה תקבל איזה שהן החלטות שיעשו שינוי דרסטי, כי ככה אי אפשר להמשיך.

מיכאל נודלמן: תודה רבה לכולם.