ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 410, 2005-05-17 14:00

שאול יהלום: אני מתכבד לפתח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

שאול יהלום: הנושא הוא הצעה לסדר יום שהגישה ח"כ אראלה גולן : איומי התאבדות של תושבים המיועדים להתפנות.

שאול יהלום: לפני שאני מעביר את רשות הדיבור לחברת הכנסת שהעלתה את הנושא, ברצוני לציין שמאז רעיון ההתנתקות קבעתי לעצמי כלל שכיושב ראש הוועדה, אני לא עוסק ביוזמתי בשום נושא של ההתנתקות משתי סיבות: סיבה אחת, כדי להוכיח ולומר כלפי עם ועדה שאינני חושב שצריך לשתף פעולה עם מהלך כל כך קשה ובלתי מוסרי.

שאול יהלום: מצד שני, הודעתי לכל הגורמים שאם גורם רשמי מגוף קטיף או מחבל עזה, או מועצה אזורית יפנה אלי, הוועדה עומדת לרשותכם בכל נושא שתמצאו לנכון שהוועדה צריכה לדון בו.

שאול יהלום: עד היום אף אחד לא פנה אלי.

שאול יהלום: לעצם הנושא, כיו"ר הוועדה אני שולל את ההתנתקות, חושב שזה מעשה בלתי נכון מכל בחינה שהיא, גם מדינית וגם בטחונית ובראש ובראשונה מבחינה מוסרית ואנושית.

שאול יהלום: כאן אני מחוייב מכוח החלטת המליאה שדנה בנושא הזה והחליטה להעביר לדיון בוועדה זו.

שאול יהלום: רשות הדיבור לחברת הכנסת גולן.

אראלה גולן: אני רוצה להודות לכל הנוכחים וגם ליו"ר הוועדה, שראיתם את חשיבות בנושא.

אראלה גולן: חשוב לי להעביר את הפן השני - דווקא כחברת שינוי, וכאחת שמאמינה בתוכנית ההתנתקות וחושבת שזאת החלטה שצריכה להיות מכובדת, דווקא מהמקום הזה, אני חושבת שביצוע ההחלטה צריך להעשות עם הרבה יותר רגישות ואמפטיה ולא יתכן שלא יתחשבו במצוקות של אנשים ובקשיים שהם עוברים.

אראלה גולן: נושא ההתאבדויות היה רק טריגר, כי עוד לפני כן ניהלתי איתם שיחות, וחשבתי שכל התהליך הזה לא מספיק אנושי.

אראלה גולן: אני לא מדברת על כסף, לא על ההחלטה ואפילו לא על המגורים.

אראלה גולן: אני מדברת על הדיבור, על השיחה.

אראלה גולן: אנשים זקוקים לעזרה נפשית, ליעוץ.

אראלה גולן: הטענה שלי היא שלא רק הם זקוקים , לדעתי גם כוחות הבטחון זקוקים להכוונה.

אראלה גולן: כאזרחית, לא כחברת כנסת, אינני רואה את עצמי יושבת מול הטלוויזיה לראות שסוחבים ילדים.

אראלה גולן: גם אני צריכה לעבור תהליך.

אראלה גולן: אני חושבת שאנחנו צריכים לדון איך לעשות הסדרים שאותם אנשים יהיו מטופלים בצורה יותר אנושית ומאורגנת.

אראלה גולן: אנשים לא יודעים לאן הם עוברים.

אראלה גולן: זה שהם יודעים שלכל אחד מהם יהיה פעם מקום – זה בסדר.

אראלה גולן: זה שכל אחד יקבל בסוף את הכסף שלו - זה גם בסדר.

אראלה גולן: זה לא אני מחליטה.

אראלה גולן: אני חושבת שזכותם וחובתנו כחברה שהם יעשו את זה בצורה הכי יעילה, הכי יפה והכי אנושית.

אראלה גולן: משיחות עם מתיישבים אני יודעת שזה לא קל להם.

אראלה גולן: אני קוראת לכולנו לבוא ולעשות את התהליך הזה הרבה יותר אנושי.

אראלה גולן: לדבר איתם, להקים צוותים שיעזרו להם לעבור את המשבר הזה.

אראלה גולן: יש ילדים שלא יודעים איפה הם ילמדו, יש אנשים שצריכים לשרת בצבא ולא יודעים איך הם יתנהגו.

אראלה גולן: יש אנשים שחרדים כי יש להם חממות גדולות והם לא יודעים לאן הם עוברים.

אראלה גולן: זה כבר לא מגורים, זה רק מקום ששותלים בו דברים.

אראלה גולן: מה?

אראלה גולן: לא יכולים להגיד להם לאן?

אראלה גולן: אני מדברת על הצד הנפשי שבעסק הזה, לא על מי מחליט ואם באמת מגיע לו כל דונם.

שאול יהלום: הצגת נושא ספציפי ואמרת בעיות של התאבדות אפילו.

שאול יהלום: אז תפרטי איך הגעת לזה?

אראלה גולן: דיברתי עם הרבה אנשים, שחלקם נמצאים כאן.

אראלה גולן: הם יוכלו להסביר את זה יותר טוב ממני.

אראלה גולן: יש אנשים שאיבדו משפחה, יש פה קברים, יש כל מיני טיפולים.

אראלה גולן: יש אשה שלקתה בליבה ונפטרה כנראה כתוצאה מהלחצים שהיא עברה.

אראלה גולן: בגלל זה הזמנתי את כל האנשים האלה.

אראלה גולן: אני בהחלט אמפטית לכל מה שקורה.

שאול יהלום: נשמע קודם את אנשי הגוש ואחר-כך נתייחס.

שאול יהלום: רשות הדיבור לכם.

שאול יהלום: אתם שומעים את העניין.

שאול יהלום: אנחנו פותחים סוגריים ולא מתייחסים אם התהליך טוב או רע.

שאול יהלום: אני מניח שכולכם חושבים שהוא רע.

שאול יהלום: איך הוא נעשה?

שאול יהלום: איך מתייחסים?

שאול יהלום: איזה דברים הייתם אתם רוצים שיעשו?

שאול יהלום: האם יש דברים שמשפיעים עליכם ואתם חושבים שאפשר למנוע אותם?

שאול יהלום: בשביל זה אנחנו פה כדי לשמוע אתכם.

שושי סלוצקי: אני מגני טל בגוש קטיף.

שושי סלוצקי: אני מודה לך על הדברים שאמרת, ואני מצטרפת אליך.

שושי סלוצקי: ואני גם מודה לחברת הכנסת גולן ומצטרפת לדברים שלך מהצד השני.

שושי סלוצקי: כמובן שאנחנו לא מדברים פה על פוליטיקה.

שאול יהלום: תני לנו בבקשה תעודת זהות.

שושי סלוצקי: אני תושבת גני טל, 27 שנה.

שושי סלוצקי: הגעתי לגני טל יחד עם בעלי כשסיימנו את הלימודים באויברסיטה.

שושי סלוצקי: באנו לקריאה של ממשלת ישראל לבוא ליישב את גוש קטיף ונעננו בשמחה.

שושי סלוצקי: הגענו למקום ריק לחלוטין, ריק מתושבים, ריק מעצים וציפורים.

שושי סלוצקי: פשוט הגעו למדבר והתחלנו לבנות הכל בעשר אצבעות שלנו.

שושי סלוצקי: עזבנו מקצועות ובית בירושלים.

שושי סלוצקי: לא באנו מתוך מצוקה.

שושי סלוצקי: ויתרנו על הרבה דברים מתוך אידיאל להקים חברה חדשה.

שושי סלוצקי: עשינו את זה ברמות ובאיכויות שקשה מאוד לתאר אותן.

שושי סלוצקי: מעבר לבית שבנינו, הבית הפיסי, בנינו שם בית אנושי שבאמת קשה למצוא אותו היום.

שושי סלוצקי: יש לי חמישה ילדים.

שושי סלוצקי: הבת הבכורה שלי גרה בגוש קטיף.

שושי סלוצקי: יש לי שלושה נכדים.

שושי סלוצקי: העמקנו שורשים במקום.

שושי סלוצקי: יש לנו דור שלישי שגר במקום.

שושי סלוצקי: אני מורה באולפנא, אני מורה של עינת שיושבת שם, ולומדת בשמינית.

שושי סלוצקי: יש מורים ותלמידים שצריכים בימים האלה לתפקד כררגיל, לעבור בחינות בגרות, וגם זה קושי בפני עצמו.

שושי סלוצקי: בגני טל יש 80 משפחות, חקלאים ברובם.

שושי סלוצקי: בנינו שם אימפריה כלכלית מאוד גדולה.

שושי סלוצקי: אבל בעיקר חברה אנושית שאין לה אח ורע.

שושי סלוצקי: זאת המשפחה שלנו.

שושי סלוצקי: את הדבר המדהים שבנינו שם הולכים למחוק במחי יד.

שושי סלוצקי: אני אומרת במחי יד כי הדרך שבה מנהלים את הדברים היא דרך מרושעת מאין כמוה.

שושי סלוצקי: עוד לא נפגשתי ברשעות כזאת.

שושי סלוצקי: גם אם נניח שזה טוב ויוביל את המדינה, אבל כשמדינה מתכננת מהלך כל כך קשה למה היא מתכננת רק את העקירה ולא את הבניה?

שושי סלוצקי: שום דבר לא מתוכנן, אף משרד ממשלתי לא מוכן.

שושי סלוצקי: כדי לעשות את זה מאמנים את המשטרה להיות קשים איתנו, להיות קשוחים ואכזריים כדי שיוכלו להוציא אותנו מהבית, כי יודעים שבצורה רגילה יהיה קשה מאוד.

שושי סלוצקי: אני שומעת משחק סימולציה בתקשורת עם שוטרת, "מה תגידי שיקראו לך נאצית?

שושי סלוצקי: " זאת אומרת שזה מובן מאליו שאני הולכת לקרוא נאצית לשוטרת.

שושי סלוצקי: הכל מתנהל לנו מעל הראש.

שושי סלוצקי: המצב הזה מכניס את האנשים למצוקות.

שושי סלוצקי: התאבדות זה מצב קיצוני אבל בדרך לזה ישנן מצוקות מאוד קשות.

שושי סלוצקי: כשאני שומעת : "מה תעשי אם יקראו לשוטרת נאצית?

שושי סלוצקי: " אני לא ישנה אחר-כך כל הלילה.

שושי סלוצקי: אני אזרחית מדינת ישראל, הופכים אותי לכלום?

שושי סלוצקי: מעבר לזה, אני לא יודעת איפה אני אעבוד, אני לא יודעת איפה החממות שלנו יהיו, אני לא יודעת איפה הנכד ילמד.

שושי סלוצקי: תכנית ניצנים שרצה באוויר היא כל כך לא מעשית בינתיים.

שושי סלוצקי: הולכים להוציא אותנו מהבית ואנחנו לא יודעים איפה נהיה.

שושי סלוצקי: אנשים נכנסים למצוקות.

שושי סלוצקי: שכנה שלי הלכה לישון בלילה ולא קמה.

שושי סלוצקי: בשיחות עם חברות התברר שהיא נכנסה למצוקה.

שושי סלוצקי: זאת אם חד הורית וזה נוסף על המצוקה שלה.

שושי סלוצקי: רמת הצריכה של התרופות בגוש קטיף עלתה במאות אחוזים בשנה האחרונה.

שושי סלוצקי: מה?

שושי סלוצקי: אני אתחיל לקחת כדורי שינה?

שושי סלוצקי: אומרים ללכת לפסיכולוגים.

שושי סלוצקי: פסיכולוגים זה באמת מתאים במצבים קיצוניים.

שושי סלוצקי: אבל אדם רגיל שחי את החיים שלו, מה?

שושי סלוצקי: פסיכולוג יתן פתרון?

שושי סלוצקי: הפתרון צריך להיות ברמה לאומית.

שושי סלוצקי: אם ההתנתקות היא מהלך לאומי, כל משרדי הממשלה, הצבא והמשטרה, כולם ישימו את השקל בקופה.

שושי סלוצקי: כולם יתרמו שזה יהיה בדרך הכי אנושית, הכי טובה.

שושי סלוצקי: כי אנחנו היום במצוקה נוראית.

שושי סלוצקי: הבריאות של האנשים נפגעה קשה מאוד כי הם הולכים לאבד הכל.

שושי סלוצקי: יש ילדים בחרדות, הורים בחרדות.

שושי סלוצקי: ילדים הופכים להיות ילדים הוריים כי הם חרדים להוריהם שיאבדו את הפרנסה.

שושי סלוצקי: איפה אנחנו חיים?

שושי סלוצקי: זאת מדינת רשע?

שושי סלוצקי: גם אם מישהו מסכים למהלך הזה, אני לא מבינה את הרשע הזה.

שושי סלוצקי: לא מדברים איתנו.

שושי סלוצקי: הכל מתנהל מעל הראש שלנו.

שושי סלוצקי: אני שומעת בתקשורת מה יעשו איתנו ועם הבתים שלנו.

שושי סלוצקי: לא שואלים אותנו בכלל, אנחנו בכלל לא ברי-שיח.

שושי סלוצקי: אז תתעוררו כולכם.

שאול יהלום: האם מישהו פנה אליכם שתשבו ליד שולחן ו נדבר על הדברים?

שושי סלוצקי: חברת הכנסת גולן היא היחידה שהקשיבה לנו ושמעה את הדברים האמיתיים מהבטן.

שאול יהלום: אף גורם רשמי לא הרים טלפון ואמר שיש לו פתרונות והצעות, נשב ונדבר.

שושי סלוצקי: לא.

שושי סלוצקי: אפילו הפתרון של ניצנים שעלה על הפרק זה הכל בנתיים עורבא פרח.

שושי סלוצקי: הוא לא מעשי.

שושי סלוצקי: שום דבר שם לא מעשי.

שושי סלוצקי: אין דיונה אחת שאישרו אותה.

שושי סלוצקי: בקיצור, אין כלום.

שושי סלוצקי: זה דוחף אנשים שחלק מהם יכולים להגיע עד התאבדות.

שושי סלוצקי: יש לנו חבר בגני טל שנראה צל של עצמו.

שושי סלוצקי: הוא בן 57 והוא השקיע את כל הרכוש שלו והעבודה שלו בגוש קטיף, אין לו כלום בחוץ.

שושי סלוצקי: אני חרדה לו מאוד באופן אישי.

שושי סלוצקי: יש עוד הרבה כמוהו.

שושי סלוצקי: אני יכולה לספר לכם שעות סיפורים.

חגית ירון: אני מנווה דקלים 17.5 שנה במקום.

חגית ירון: אני ראש צוות החרום של נוה דקלים.

חגית ירון: אנחנו צוות מתנדבים, לא אנשי מקצוע, שמתעסקים בדיוק בשאלות האלה.

חגית ירון: מה קורה לתושבים בשעת לחץ?

חגית ירון: יש לי חמישה ילדים.

חגית ירון: חלק מהלחצים שלי נובע מגילאי הילדים שלי.

חגית ירון: יש לי בן בקורס קצינים ובן לפני גיוס.

חגית ירון: שאלות מאוד מאוד קשות שנכנסות הביתה למערכת לחץ מאוד לא פשוטה: מה עושים?

חגית ירון: איך עושים?

חגית ירון: איך אני כאמא פותרת את השאלות האלה בתוכי?

חגית ירון: איך אני מסייעת לילדים שלי בהחלטות שלהם?

חגית ירון: זה חלק מהלחץ.

חגית ירון: מהפן האישי: אם מדברים על בריאות, אני לא מאוד מבוגרת, אבל גם אני וגם בעלי מטופלים בכדורים, אנחנו סובלים בשנה האחרונה מיתר לחץ דם ומטופלים בכדורים.

חגית ירון: אני עוד לא בת חמישים.

חגית ירון: גם כדורי שינה אני לוקחת כי אני לא מסוגלת לישון.

חגית ירון: המתח האישי שלי גדול והמתח בתפקיד שלי הוא גדול.

חגית ירון: יש לי קבר בגוש קטיף, שזה סיפור נוסף.

חגית ירון: עם כל המצוקות הנוספות, איך להעביר קבר?

חגית ירון: איך לפתוח סיפור של אובדן שקרה לפני 10 שנים?

חגית ירון: שלקח לי 7 שנים לסגור אותו בתוכי, הכל נפתח מחדש ואין פתרונות.

חגית ירון: אני לא מדברת על לאן לקח את הקבר.

חגית ירון: אני מדברת על הצד הנפשי שאין לי מה לעשות.

חגית ירון: לא לי ולא לגיסתי שנמצאת בנווה דקלים, וגם לא אבי בן 82 שגם לו אני דואגת.

חגית ירון: וזה מעגל שמצא מחוץ לגוש קטיף שגם אותו כדאי שנראה.

חגית ירון: ההורים שלנו שחווים את כל הדבר הזה, אם יש אובדן ואם אין אובדן, נמצאים במצוקה לא פשוטה וגם עליהם אני צריכה לחשוב ולדאוג.

חגית ירון: במסגרת התפקיד שלי בצוות החרום של הישוב אני רוצה להביא לכם חלק מהדברים.

חגית ירון: המקצוע שלי הוא בחינוך הלא פורמלי.

חגית ירון: אני מתנדבת בצוות החרום.

חגית ירון: אחד הדברים שגילינו בשבועיים האחרונים בישיבת של ועדת נוער: שאחוז הנוער בסיכון גדל.

חגית ירון: כשבדקנו ועשינו מיפוי של נוער מנווה דקלים, הנוער בסיכון גדל פי שלוש ממה שהיו לפני 4 חודשים.

חגית ירון: נוער בסיכון זה נוער שעוזב בית ספר, אני מדברת על פריצות, סמים, מתחים בין הורים לילדים.

חגית ירון: ילדים לא יודעים לאן לתעל ואז אנחנו מגלים ונדליזם וכל מיני תופעות שלא היו אצלנו, בטח לא בהיקפים האלה.

חגית ירון: אני מדברת על אוכלוסיה שנמצאת אצלנו שהם אוכלוסיית עולים שנקראים "בני מנשה".

חגית ירון: עם כל בעיות הקליטה שיש, בעיות של הורים וילדים שנקלטים, כל המצוקות שם הן פי אלף.

חגית ירון: יש כ-80 משפחות כאלה.

חגית ירון: יש בעיות עם הנוער שהגיע לארץ כבוגר, שיש לו מערכות יחסים לא בריאות עם ההורים שלו.

חגית ירון: יש לנו נוער בגיל העשרה בתוך בתי הספר שלא השתלב בבתי הספר ועכשיו נפלט, ויש לנו את הילדים הצעירים.

חגית ירון: דבר נוסף שנחשפנו ממש בשבועות האחרונים: משפחות שהמתח נכנס פנימה הביתה ואנחנו מדברים על סף גירושין.

חגית ירון: אני לא יודעת כמה מזה יילך ויגבר.

חגית ירון: כרגע אני יודעת על חמש משפחות כאלה, רק מהשבועיים האחרונים.

חגית ירון: יש לנו מבוגרים, אנשים בני 70 ו-80, חלק מהם ממפוני ימית וחלק לא, שנאלצתי לעשות התערבויות רפואיות.

חגית ירון: ללכת למרפאה ולהגיד שאם חס וחלילה תעזוב המשפחה הראשונה, למשפחות האלה אני דואגת.

חגית ירון: אני לא יודעת מה יקרה איתם.

חגית ירון: הם הולכים ודועכים לנגד עיני.

חגית ירון: אני חושבת שהמצוקות האלה הן מצוקות שנובעות קודם כל מחוסר ודאות, מה ילד יום.

חגית ירון: איפה אני אניח את הראש?

חגית ירון: האם אני אהיה עם הקהילה?

חגית ירון: זאת אומרים לי מפוני ימית.

חגית ירון: האם אני אהיה אם הקהילה או אני אזרק איפשהו במדינת ישראל ואת כל המהלך הנפשי הזה אני אצטרך לעבור לבד?

הדס יפת: אני גרה בנצר חזני.

הדס יפת: ההורים שלי הגיעו לפני 30 שנה לגוש קטיף.

הדס יפת: אנחנו דור שלישי בגוש.

הדס יפת: מה ששושי וחגית אמרו זה היה בכלליות.

הדס יפת: זה גם מה שקורה אצלנו בבית.

הדס יפת: אני אתאר לכם את המשפחה שלי שזה הדבר הכי אישי שיש לי בעולם.

הדס יפת: המשפחה שלי באה להראות לכם מה קורה בכל המשפחות גוש.

הדס יפת: אבא שלי בן 56, הוא חקלאי כבר 30 שנה.

הדס יפת: זה מה שהוא יודע וזה מה שהוא עושה.

הדס יפת: אין לו שום דבר אחר.

הדס יפת: עוד שלושה חודשים הוא צריך לעזוב והוא לא יודע לאן הוא לוקח ציוד של 30 שנה, חוץ מזה שהוא הולך לישון באוהל.

הדס יפת: הוא לא יודע מאיפה הוא יביא את הכסף לילדים שלו בשנה הבאה, אין לו מושג.

הדס יפת: זה גורם לו להתפרצויות בכי מאוד קשות.

הדס יפת: הדבר הכי נורא זה לראות את אבא בוכה.

הדס יפת: לראות את הדבר הכי חזק והכי יציב בוכה.

הדס יפת: הוא מתפרץ, כועס על הילדים.

הדס יפת: זה גורם לאמא שלי, שהיא בת 54, להראות כמו צל בבית.

הדס יפת: היא לוקחת כדורי שינה, עלה לה לחץ הדם, היא מגיעה למרפאה כל כמה ימים.

הדס יפת: אחותי הגדולה בת 31 יש לה ילדים בגוש.

הדס יפת: היא סובלת גם מבעיות שינה.

הדס יפת: היא לוקחת עכשיו עוזרת לטפל בילדים כי היא לא מצליחה לתפקד.

הדס יפת: יש לי אחות שגרה בת"א ולמרות שהיא גרה בתל-אביב גם היא סובלת.

הדס יפת: היא מגיעה לגוש פעם בשבוע כדי להיות איתנו.

הדס יפת: יש לה בעיות כספיות כי חסרים לה ימי עבודה, בעיות של נסיעות ולהיסחב עם ילד לגוש.

הדס יפת: יש לי עוד אח שגר בגוש וגם לו יש משפחה וגם יש לו בעיות משפחותיות בגלל כעס.

שאול יהלום: אתן לומדות?

הדס יפת: לא.

הדס יפת: אי אפשר ללמוד.

הדס יפת: היום היתה לי בחינת בגרות באנגלית ורוב הסיכויים שלא עברתי אותה.

הדס יפת: פשוט ככה.

הדס יפת: מתחילת ההתנתקות הציונים שלי והממוצע שלי היה 90 והיום הם 70, אם לא פחות.

הדס יפת: אי אפשר ללמוד כשמכוון אליך אקדח לרקה.

הדס יפת: גם אם אנחנו באים לשיעורים, אנחנו דורשים שמישהו יקשיב לנו, אז המורים הפכו להיות ההורים שלנו, ואין שיעורים.

הדס יפת: אם אתה רוצה ללמוד למבחן אתה צריך לקרוא דף אחד, אתה צריך לקרוא אותו עשר פעמים שאולי משהו קטן יכנס.

הדס יפת: יש לחץ בלימודים ואף אחד לא עוזר לנו.

הדס יפת: יותר מעשר בנות עברו לשלוש יחידות באנגלית.

הדס יפת: גם אם מישהי מצליחה לעבור זה בציון 56.

הדס יפת: זה אחד הדברים הכי קשים שיש.

הדס יפת: בשנה הבאה אני צריכה לעשות שירות לאומי.

הדס יפת: הייתי צריכה לעבור חמישה מקומות כדי שיקבלו אותי.

הדס יפת: כששמעו שאני מגוש קטיף הם אמרו שהם מצטערים ושהם לא יכולים לקבל אותי כי הם לא יודעים מה יהיה איתי שנה הבאה.

הדס יפת: יש לי בנות בכיתה שהן לא יודעות מה הן יעשו שנה הבאה.

הדס יפת: גם אם אהיה בשירות לאומי, אני לא יודעת אם אני לא אצטרך לפרנס את אבא שלי.

הדס יפת: מה הוא יעשה בגיל כזה?

הדס יפת: אין לו חקלאות, אין לו כלום.

הדס יפת: אחי הקטן בן 17 צריך להתגייס והוא אומר שהוא לא יודע אם הוא יתגייס.

הדס יפת: הוא אומר: "למה אני אתגייס?

הדס יפת: לצבא שמוציא אותנו מהבית?".

הדס יפת: הוא בכלל מדרדר לעישון ואני לא יודעת לאן הוא יגיע.

הדס יפת: יש לי אחות בת 12 שמרטיבה בלילה מאז התכנית.

הדס יפת: היא קמה בבוקר והיא לא יודעת איפה היא תלמד בשנה הבאה.

הדס יפת: אף אחד לא יודע מה לעשות.

הדס יפת: אני מדמה את המשפחה שלנו לעץ.

הדס יפת: אנחנו מאוד מחוברים אחד לשני אבל אני מרגישה שגודעים את העץ והממשלה באה ומפרקת כל ענף בנפרד.

הדס יפת: כל המצב הזה גרם לכל אחד להתכנס בתוך עצמו, אנחנו כבר לא אותה משפחה.

הדס יפת: כולם כועסים אחד על השני ומוציאים את העצבים.

הדס יפת: אין טיפה של רגישות של אנשים שעושים את זה של לדבר, לתמוך.

וסרטייל שלמה: אני רוצה להודות ליושב ראש הוועדה ולאראלה שקידמה את הנושא וכמובן לפרופסור אלדד שהלשכה שלהם תמיד פתוחה והם באים בכל זמן לסייע לעזור.

וסרטייל שלמה: אני רוצה להצטרף למה ששושי אמרה קודם: מבחינת הרשויות הדברים לא מתבטאים בשטח.

וסרטייל שלמה: אני גר בגני טל מאז הקמתה, יחד עם חברתי שושי.

וסרטייל שלמה: יש לי 6 ילדים.

וסרטייל שלמה: הבן הכמעט צעיר שלי, מתגייס ליחידה מובחרת לשם הוא התנדב, ביום שיבואו חיילים לפנות אותי מביתי.

וסרטייל שלמה: אני לא מנסה לעכב בעדו, ואני לא רוצה להיכנס לעניין האישי הזה כי הוא יהיה בקונפליקט מאוד קשה.

וסרטייל שלמה: מצד אחד הוא רוצה לתת את הכי הרבה שהוא יכול, מצד שני הוא יחשוב: "לאן אני חו\

וסרטייל שלמה: ר בחופשה הבאה?".

וסרטייל שלמה: אני חושב שהמשפט שאמרה עינת ש"אבא בוכה" זה חזק.

וסרטייל שלמה: אתם צריכים לדמיין לעצמכם, כל חברי הכנסת, לאן הולכים?

וסרטייל שלמה: אנחנו מדברים על ציבור שהגיעו למקום שהיו בו דיונות חול, כל המשפחות היו צעירות לפני 30 שנה.

וסרטייל שלמה: זוגות צעירים שבאו בשם ממשלת ישראל והביאו את המקום לאן שהביאו אותו.

וסרטייל שלמה: רוב המשפחות בגוש קטיף הן יוצאו עיירות הפיתוח בדרום.

וסרטייל שלמה: פעם היו קוראים לזה ישראל השניה.

וסרטייל שלמה: הם הגיעו לגוש קטיף ובנו את משפחתם, פרנסתם, חינוכם, את קהילתם, את כבודם, והם שווים בני שווים.

וסרטייל שלמה: עכשיו באים אומרים לאנשים האלה: "בעוד שלושה חודשים אתם בשום מקום".

וסרטייל שלמה: לאנשים האלה יש מה להפסיד.

וסרטייל שלמה: אני שמעתי לא אחת: "לי אין חיים אחרי הגוש".

וסרטייל שלמה: הוא יודע לאן הוא חוזר, הוא יודע מאיפה הוא בא.

וסרטייל שלמה: לכאורה גם אנשים חזקים, אני לא יודע איך הם ייראו בעוד שלושה חדשים.

וסרטייל שלמה: אף אחד לא אומר שבעוד שלושה חודשים הם יהיו חזקים, כשהם יקחו את עצמם ואת מטלטליהם, אחד יקח את ארון בנו ובתו.

וסרטייל שלמה: לעינת יש שכן שהבן שלו נהרג באסון השייטת.

וסרטייל שלמה: הבן אדם הזה לא יודע איפה יגור, אז אתם אומרים לו לקחת את הארון?

וסרטייל שלמה: לאן?

וסרטייל שלמה: אתם מביאים אנשים למשבר מאוד קשה.

וסרטייל שלמה: צריך להבין את זה.

וסרטייל שלמה: אני מכיר חקלאי, זכרונו לברכה, שבשביל 300 אלף שקל אוברדרפט התאבד.

וסרטייל שלמה: חסרים כאלה?

וסרטייל שלמה: לכם יש יותר דוגמאות, אני בטוח.

וסרטייל שלמה: במקרה אני מכיר את האשה.

וסרטייל שלמה: אני מסתכל איזה אשה יפה, חכמה, אוהבת.

וסרטייל שלמה: למה הוא הלך?

וסרטייל שלמה: כי לא היה לו את הכבוד בבית.

וסרטייל שלמה: עכשיו אנחנו מדברים על אנשים שהשמיעו את קולם ואמרו.

וסרטייל שלמה: הפחד שלי דווקא מהאנשים שנמצאים באפלה.

וסרטייל שלמה: אנשים שלא דיברו, ואני לא יודע מה הם יעשו.

וסרטייל שלמה: איזה אחריות לוקחת ממשלת ישראל על עצמה?

וסרטייל שלמה: 10,000 אלפים איש זה לא עניין של מה בכך.

וסרטייל שלמה: לאחת יש משפחה בתל אביב, לה יש אמא בקריות שגם היא כבר לא ישנה בלילות.

וסרטייל שלמה: לה יש הורים בקיבוץ לביא.

וסרטייל שלמה: המעגלים הם רחבים.

וסרטייל שלמה: יש חברים.

וסרטייל שלמה: וזה פוגע במעגלים רבים.

וסרטייל שלמה: תדעו לכם דבר אחד, חס וחלילה אם אנחנו מגיעים ליום הזה כשממשלת ישראל לא הכינה הכנה כלשהי בשטח למען תושבי גוש קטיף, יהיה כאן אסון לאומי.

וסרטייל שלמה: אל תגידו לא ידעתם.

וסרטייל שלמה: הם הצביעו, הם בחרו, אנחנו לא ידענו.

וסרטייל שלמה: כולם ידעו את הדבר הזה.

וסרטייל שלמה: ועדות החקירה שתהיינה לא יצליחו.

וסרטייל שלמה: הדברים הם ברורים, הכתובת על הקיר, אל תגידו לא ידעתי.

שושי סלוצקי: אני רוצה לומר דבר לגבי פסיכולוגים שרוצים לשלוח אלינו.

שושי סלוצקי: זה יכול לעזור ברמה מסויימת אבל זה פתרון לסרטן.

שושי סלוצקי: אם אין כאן מערך ממשלתי ופתרון אנושי אמיתי, עדין, זה יהיה אסון לנו ולכל החברה.

שושי סלוצקי: הילדים שלנו היום, חלקם, לא מוכנים לשרת בצבא.

שושי סלוצקי: אתם יודעים מה זה בשביל ציבור שלנו שהילדים שלנו בכלל מדברים על זה?

שושי סלוצקי: אולי כן?

שושי סלוצקי: אולי לא? אני אעזוב את הצבא?

שושי סלוצקי: אני אשאר?

שושי סלוצקי: אתם לא יודעים איזו מצוקה זאת בשבילי לשמוע את זה.

עובד חזן: אני לא תושב הגוש אבל אני עובד בגוש חמש שנים.

עובד חזן: אני גר בלהבים שבנגב.

עובד חזן: אנחנו צריכים לזכור שהאוכלוסיה היא לאחר 4.5 שנים של מלחמה.

עובד חזן: אוכלוסיה שספגה 21 הרוגים ו-86 פצועים.

עובד חזן: אנחנו מדברים על עשרות של נפגעי נפש, חלקם מוכר על ידי ביטוח לאומי וחלקם לא.

עובד חזן: אנחנו מדברים על נשים שעברו אירועי טרור.

עובד חזן: אנחנו נוטים לשכוח, עד שפרצה הפסקת האש ספגנו 35 אירועים ליום.

עובד חזן: זה אומר ש-10 פצמ"רים נופלים בנווה דקלים.

עובד חזן: זה הישוב היחידי שבו יש לכל אדם פיגוע.

עובד חזן: אין ישוב אחר בארץ ישראל או בעולם שיש לכל אדם פיגוע.

עובד חזן: 2800 פצמ"רים חטף הישוב הזה.

עובד חזן: אלו אנשים שספגו אבדות: נפגעי נפש, נפגעים בגוף.

עובד חזן: כשמדברים על 35 אירועי ירי ליום, מדברים על 3 שעות ירי לעבר ישוב.

עובד חזן: לזה קורא דובר צהל אירוע אחד.

עובד חזן: שערו בנפשכם על מה אנחנו מדברים.

עובד חזן: פתאום באים לאנשים האלה ואומרים להם שצריך לעזוב תוך תקופת זמן קצרה ולא מוצאים פתרונות.

עובד חזן: המצב הנפשי קשה ולא פשוט.

עובד חזן: נכון שיש לנו קבוצות יחודיות שאנחנו יודעים לאתר אותם.

עובד חזן: אני יודע לאתר את האנשים שהיקירים שלהם קבורים.

עובד חזן: יש לנו 48 קברים.

עובד חזן: יש לנו חולי נפש, יש לנו אנשים נפגעי פעולות איבה, יש אנשים נפגעי פעולות איבה והיקירים שלהם לא קבורים שם.

עובד חזן: כמו שאמר שלמה, יש לי 65 עובדים סוציאלים מתנדבים.

עובד חזן: רובם באים מאיו"ש, הם היחידים שהסכימו לספור אותנו בכלל.

עובד חזן: כי כל המועצות האחרות שפניתי וביקשתי מתנדבים אמרו: "לא".

עובד חזן: רק כדי לדבר את האוזן, כל המחלקה שלי זה 5 אנשים.

עובד חזן: פניתי לחברים שלנו והם עזרו לנו.

עובד חזן: הם מגיעים פעם בשבוע.

עובד חזן: כמו שאמר שלמה, אם אני יודע שלאדם יש בעיות נפשיות אני יודע לגשת אליו.

עובד חזן: אבל אין לי אפשרות לדעת, אותה גברת זליקוביץ מישוב פלוני, שאני לא יודע מה קורה לה בבית, ואני לא יודע איך היא תגיב.

עובד חזן: הרי אותה אישה חיה באמונה שלא יקרה דבר.

עובד חזן: אני לא בטוח שזאת הכחשה, זאת אמונה.

עובד חזן: וב-15 באוגוסט קצין מג"ב בן 22 ידפוק ידפוק לה בדלת ויגיד לה: "גברתי את צריכה ללכת".

עובד חזן: אם מישהו פה בחדר יכול להגיד לי איך היא תגיב?

עובד חזן: אני לא בטוח.

עובד חזן: אני לא יודע איך היא תגיב.

עובד חזן: באותה רגע עולמה חרב עליה.

עובד חזן: היא מבינה שהיא הולכת בלי לחזור, והמשמעות היא קטסטרופלית.

עובד חזן: שאלו אותי הרבה פעמים מה אני אומר לגבי הנושא של המתאבדים.

עובד חזן: אני אומר שאני לא יודע.

עובד חזן: אנחנו יכולים לעשות הכי טוב שאנחנו יודעים לעשות, אבל באותו רגע שאותו אדם יבין, ביום הדין, שהוא הולך בלי לשוב, אני לא יודע מה תהיה התגובה שלו.

עובד חזן: אני אומר לכם שאני חושש.

עובד חזן: אנחנו עושים הרבה פעולות אבל אותה גברת זליקוביץ אני מאוד מודאג ממנה.

שאול יהלום: הדברים ברורים, חודרים, כואבים, קשים מאוד מאוד.

שאול יהלום: האם יש מישהו שמייצג את הממשלה שעושה משהו לדברים האלה?

מיכאל דור: אני נציג משרד הבריאות במינהלת סל"ע אני אחראי על התחום הרפואי.

מיכאל דור: גם אני אתן תעודת זהות קצרה: הקמתי את התשתית הרפואית של בקעת הירדן.

מיכאל דור: 9 שנים הייתי רופא שלהם.

מיכאל דור: אני בנפשי בהתיישבות.

מיכאל דור: פה אני מייצג את משרד הבריאות.

מיכאל דור: עם כל הכאב שבדבר, אבל עם משהו שצריך לעשות.

מיכאל דור: הבוקר, בעקבת הכותרת המפחידה של הישיבה, בדקתי את הנושא וצוות היה בבוקר בסניף קופת חולים כללית בנווה דקלים ובדק את רמת צריכת התרופות בגוש קטיף בתקופה הזאת ואת רמת התחלואה.

מיכאל דור: אני אומר באחריות שאין עליה בצריכת תרופות, לא 300% ולא 20%.

מיכאל דור: צריכת התרופות היא כפי שהיתה כל התקופה האחרונה ללא שינוי.

מיכאל דור: עובד אמר את הדברים הנכונים.

מיכאל דור: הגוש במצוקה נפשית מאז תקופת הפצמ"רים.

מיכאל דור: העליה בצריכת התרופות היתה כבר מאז.

מיכאל דור: אין עליה חריגה בתקופה האחרונה, לא ברמת התחלואה ולא ברמת צריכת התרופות ולא בכוונות התאבדות.

מיכאל דור: אני מאוד מתחבר למה שעובד אמר.

מיכאל דור: אני ער לכל הבעיות ומבין אותן, אבל אנחנו לא יודעים מה תהיינה התגובות ביום שזה יקרה.

מיכאל דור: כדי להכין את המערכת אנחנו עושים כל מאמץ להתמודד.

מיכאל דור: אני מוחה מכל הלב על המילים "תהליך לא אנושי ומשרדי ממשלה לא אנושיים".

מיכאל דור: לא היה מקום לביטוי הזה להישמע ליד השולחן כי נעשים מאמצים בלי סוף.

בני כהן: אני לא רואה אותם בשטח.

מיכאל דור: הם נמצאים בשטח והם יהיו יותר מוצלחים אם יש שיתוף פעולה.

בני כהן: אני גר בנווה דקלים ואף אחד לא פנה אלי לראות אם אני במצוקה או לא.

בני כהן: אתה אומר דברים לא נכונים.

מיכאל דור: אני אומר את האמת.

מיכאל דור: לא הייתי רוצה להיות בעימות.

מיכאל דור: אם יהיה שיתוף פעולה נוכל להתקדם עם זה יותר.

מיכאל דור: בבוקר קיבלתי דיווח שמספר המטופלים שהצטרפו לקופה בנווה דקלים עלה החודש ב-200 נפש בשל אנשים שהצטרפו.

מיכאל דור: אין יותר פניות.

שאול יהלום: מה ההערכות שלכם?

מיכאל דור: ההערכות שלנו היא בשלוש רמות.

מיכאל דור: ברמה של לפני, עד יום סגירת השטח ממשיך טיפול רפואי רגיל.

מיכאל דור: בהנחיית משרד הבריאות נתתי הוראה לקופות החולים להמשיך את הטיפול הרפואי כל עוד יהיה ניתן, גם לאחר סגירת השטח.

מיכאל דור: נעשה את כל ההערכות, כולל אישורי כניסה שתואמו עם צה"ל שאנשים מצוות בריאות יוכלו להיכנס מבחוץ פנימה.

מיכאל דור: גם אחרי סגירת השטח, עד הפינוי הכפוי.

מיכאל דור: הפינוי הכפוי הוא באחריות צהל והמשטרה.

שאול יהלום: כאן אומרים לך שהבעיות הרפואיות הן לא רק שפעת ודלקת ראות, אלא אומרים לך שיש כאן בעיות נפשיות מאוד קשות.

שאול יהלום: השאלה היא: האם אמרתם בכללית שכל יום או יומיים יישב רופא לבריאות הנפש שיקבל, יעזור, שיסייע, שיהיה סיוע רפואי צמוד.

שאול יהלום: יש דבר כזה?

יעקב פוליקביץ: בהחלט כן.

יעקב פוליקביץ: אני רוצה לעדכן: בשנתיים האחרונות, לאור כל המצוקה שהיתה סביב הפצמ"רים וההתמודדות של האוכלוסיה עם המצוקות שהיו שם, נכנסה לעבוד עובדת נוספת בבריאות הנפש, שהיא תושבת המקום והיא עובדת בתאום - - -

בני כהן: עובדת אחת ל-10,000 תושבים, זה רציני?

בני כהן: עובדת אחת זה פתרון?

בני כהן: אנשים חולים קונים תרופות לא רק בקופת חולים, הן קונות גם במקומות אחרים.

יעקב פוליקביץ: עובדת אחת שעובדת בתאום עם מרכז הטראומה של מרכז לבריאות הנפש בבאר שבע.

יעקב פוליקביץ: היא שייכת לצוות שלהם, היא תושבת הגוש ועובדת בגוש.

יעקב פוליקביץ: היא מתואמת עם רופאי קופת חולים הכללית, שהיא הקופה המרכזית שנותנת שירות בגוש בתאום עם כל רופאי הקופה.

יעקב פוליקביץ: הראיה שלנו שמדובר במצבים שזה לא חולי נפשי.

יעקב פוליקביץ: זה אנשים שנמצאים במצוקה נפשית על רקע כל האירועים.

שאול יהלום: היא רופאה?

יעקב פוליקביץ: היא עובדת סוציאלית.

עובד חזן: היא יושבת אצלנו וגם במרפאה ומקבלת אנשים בשני המקומות.

יעקב פוליקביץ: היא מטפלת באוכלוסיה שפנתה אליה.

יעקב פוליקביץ: לפי המידע העדכני שקיבלתי הבוקר, מספר התיקים המטופלים אצלה הוא בין 10 ל-20 אנשים.

יעקב פוליקביץ: יש אנשים נוספים שמטופלים במרכז לבריאות הנפש בבאר-שבע ובמרכז לבריאות הנפש באשקלון.

שאול יהלום: בני כהן אומר שבמצב טראומטי כזה, בכל רמת מידה אובייקטיבית, השרותים שניתנים הם פחות ממה שצריכים להינתן ל-8000 תושבים שכולם במצוקה.

שאול יהלום: כפי שהבנו, מי לא במצוקה?

שאול יהלום: לכל אחד יש מצוקה: איפה תגור, איפה ילמדו הילדים?

שאול יהלום: איפה תעבוד אשתך?

שאול יהלום: או הכל יחד.

שאול יהלום: אם לאחד אין מצוקה, אז צריך לטפל בו כי הוא לא שפוי.

יעקב פלקביץ: אני מסכים עם כל מילה שאמרת.

יעקב פלקביץ: אנשים במצב של משבר ומצב של מעבר, אנשים במצב של מצוקה.

יעקב פלקביץ: אנחנו רואים את תפקיד הטיפול לאו דווקא כבריאות הנפש כדי לא ליצור סטיגמה של טיפול בבריאות הנפש.

יעקב פלקביץ: אלה מצוקות, והן מטופלים על ידי רופאי המשפחה של קופת חולים שנמצאים בקשר עם מרכז לבריאות הנפש בבאר שבע.

יעקב פלקביץ: יש גם תקשורת ואנשים עוברים תהליכים של אבחון, יעוץ וטיפול גם באמצעות הטלקומוניקציה, כך שהם לא צריכים להתנייע לבאר שבע או למקום אחר אלא הם מקבלים טיפול במקום.

שאול יהלום: מר חזן, בוא נעשה משחק תפקידים.

שאול יהלום: אתה עכשיו ראש הממשלה ושר האוצר גם יחד.

שאול יהלום: את ההתנתקות נגזר עלינו אבל נותנים לך כל אמצעי שאתה רוצה.

שאול יהלום: מה היית עושה ולא נעשה?

עובד חזן: קודם כל הייתי מבטל את ההתנתקות.

שאול יהלום: זה ברור.

שאול יהלום: הם אומרים לך שהם עושים את המקסימום.

שאול יהלום: לקחו עובדת מיוחדת, כל מי שרוצה עזרה יכול לקבל מהעובדת הסוציאלית.

שושי סלוצקי: אחת הבעיות היא שהיא צעירה מידי.

עובד חזן: בהנחה שההתנתקות נגזרה עלינו, המרכיב המיידי זה הזמן.

עובד חזן: הדרך הטובה ביותר היא ליצור לאנשים וודאות.

עובד חזן: נניח, לצורך העניין, יש לי כאבי ובחילות כשאני אומר את זה אבל לצורך העניין, שמייצרים להם כרגע מקום בניצנים.

עובד חזן: האדם יודע מה השטח שלו, הוא יודע שהקראוון יעמוד שם, הוא יודע איך נראה ההבית שלו.

עובד חזן: אני צריך מימד של זמן.

עובד חזן: מרכיב הזמן הוא קריטי.

עובד חזן: אני נמצא מאז הגזירה בסד של זמן.

שאול יהלום: אם תוריד את מימד הזמן, נותנים למישהו פתרון כזה?

שאול יהלום: מגישים לו תוכנית?

עובד חזן: אני לא פוליטיקאי, אנ לא נוסע לניצנים לראות.

עובד חזן: לפי דעתי יש רק ברמה הוירטואלית.

שושי סלוצקי: זה הכל וירטואלי, אין כלום.

עובד חזן: הכל וירטואלי, אין שום דבר בפועל.

עובד חזן: אני יודע שכרגע אין שום פתרונות.

עובד חזן: לממשלת ישראל יש בעיה עם הסיפור הזה.

עובד חזן: צריך לזכור שלמשרדי הממשלה לא היה תקציב כי תקציב המדינה לא עבר.

עובד חזן: קרי, הפשירו לנו תקציבים רק בסוף מרץ, כשתקציב המדינה עבר.

עובד חזן: על מנת להגיע לכל אחד ואחד אני צריך הרבה כוח אדם מקצועי.

עובד חזן: ממשלת ישראל לקחה את החבורה היקרה הזאת והושיבה אותם שם.

עובד חזן: לקחה את החבורה היקרה הזאת ורוצה לזרוק אותם משם.

עובד חזן: לטעמי מגיע להם טיפול וי.

עובד חזן: אי.

עובד חזן: פי, לא פחות מזה.

עובד חזן: לדעתי מי שצריך לטפל בהם ובמצוקות ובחרדות זה טובי המומחים בארץ.

עובד חזן: נט"ל אנשים שיודעים לטפל.

שאול יהלום: זה נעשה או לא?

עובד חזן: כרגע אנחנו מכניסים אנשי מקצוע.

עובד חזן: אבל לצערי מאוחר מידי.

עובד חזן: בגלל שלא היה תקציב ובגלל מרכיב הזמן שהוא קריטי כרגע.

עובד חזן: אומרים לי שאוטוטו סוגרים את הגוש.

עובד חזן: אגב, גם אנשי מקצוע מתקשים להגיע לגוש.

עובד חזן: אני מבין אותם, אנשים מפחדים.

עובד חזן: אני צריך כוח אדם ותקציבים.

עובד חזן: אם יתנו לי את שלושת הדברים נדמה לי שנוכל לענות.

בני כהן: אניי גר בגוש 12 שנה.

בני כהן: הגעתי לעבודה בחממה טכנולוגית שזה פרוייקט הייטק בשיתוף עם הטכניון.

בני כהן: יש לי 11 נכדים, 6 ילדים.

בני כהן: אני רואה שכל התהליך הזה הוא תהליך עקום והחלטה של מישהו שהחליט ולא רואה ממטר.

בני כהן: לא ניתנים שום פתרונות לשום דבר ומי שמספר שהוא נותן פתרונות הוא שקרן.

בני כהן: אם יש עובדת סוציאלית, אף אחד לא יודע עליה.

בני כהן: לכל אורך הדרך הכל נעשה בצורה עקומה.

בני כהן: אנחנו אוויר.

בני כהן: לדגים בים סוף נתנו שנתיים להעביר אותם, ואנחנו כלום, אנחנו אוויר.

בני כהן: רק מאשימים אותנו בכל מיני האשמות.

בני כהן: איפה אתם?

בני כהן: מה אתם עושים כדי לעבור?

בני כהן: השאלה הזאת זה לאנשים שהחליטו.

בני כהן: אנחנו לא צריכים גם להיתלות על העץ וגם לבנות אותו.

בני כהן: איזה דבר זה?

בני כהן: אני שומע כאן אנשים, כאילו כלום לא קרה.

בני כהן: אנשים שגרים בגוש לא יודעים מה הולך לקרות מחר.

בני כהן: סוגרים את הגוש?

בני כהן: לא סוגרים?

בני כהן: אף אחד לא מדבר.

בני כהן: אני מדבר עם חברי כנסת ושרים ואת אף אחד לא מעניין, כי לא קורה כלום.

בני כהן: הדבר הזה צריך לזעזע את המדינה הזאת.

בני כהן: לאף אחד לא מעניין מאיתנו.

בני כהן: הבן שלי התגייס לפני חודש הוא שאל אותי אם להתגייס.

בני כהן: הוא התגייס ליחידה קרבית.

בני כהן: שאלנו את המפקדים אם הם ישתתפו או לא ישתתפו, הם לא יודעים.

בני כהן: אף אחד לא יודע כלום, הכל בערפל.

בני כהן: אני מבקש לעשות חושבים על כל התהליך הזה, אחרת יקרה אסון במדינה הזאת.

בני כהן: אנשים מדברים איתי על התאבדויות.

בני כהן: אין להם חיים אפילו דקה אחת.

בני כהן: אף אחד לא דיבר איתם, לא הפסיכולוגית שהם הביאו, אף אחד לא שוחח אותם.

בני כהן: תלמידים לא עושים בגרויות.

בני כהן: לא לומדים שנה שלמה.

בני כהן: אף אחד לא חשב על זה.

בני כהן: משרד החינוך חשבו על זה בכלל?

בני כהן: דיברו?

בני כהן: תיגברו?

בני כהן: כלום.

בני כהן: איפה הם ילמדו בעוד שלושה חודשים?

בני כהן: שום פתרון.

בני כהן: אף אחד לא חשב על כלום.

רובי רוגל: אני מטפל בנושא החברתי במינהלת סל"ע.

רובי רוגל: התפקיד של הוועדה החברתית הוא למצוא פתרונות להצעות שיוצעו על ידי מחליטי ההחלטות.

רובי רוגל: בוועדה שאני יושב יש אנשים שמאוד אכפת להם, בניגוד למה שנאמר כאן.

רובי רוגל: במינהלת יושבים נציגי של משרדי ממשלה: חינוך, רווחה, תעסוקה, קליטה, בריאות.

רובי רוגל: כל האנשים האלה יושבים במטרה ולנסות לסייע לתושבים.

רובי רוגל: יש לנו מספר בעיות: הבעיה המרכזית שהיתה היא תקציב המדינה.

רובי רוגל: ב-1.4 פנו אלי כיועץ לוועדה כדי שנוכל להתחיל לעבוד.

רובי רוגל: עד לאותו רגע אף אחד לא ידע אם ניתן לעבוד או לא.

רובי רוגל: בזמן הזה צריך לייצר פתרונות.

רובי רוגל: הבעיה המרכזית שלנו היא שלא נותנים לנו להיכנס לגוש.

רובי רוגל: אני אומר את זה בצורה הברורה ביותר.

רובי רוגל: יש ראש מועצה שמסרב להכיר בעובדה שהתושבים שלו צריכים התייחסות טיפולית.

רובי רוגל: שאלתי את אחד ממנהלי בתי הספר: "מתי תתחיל להכין את התלמידים שלך"?

רובי רוגל: הוא אמר: "בשבוע האחרון".

רובי רוגל: שאלתי: "אתה לא חושב שתפקידך לעשות את העבודה הזאת קודם?".

רובי רוגל: גם אם לא תהיה התנתקות נצטרך לעשות עבודת שיקום לטובת הבריאות הנפשית של האנשים.

רובי רוגל: אבל רק בשבוע האחרון להתחיל לעבוד על זה כי עד לאותו רגע הרבנים והפוליטיקאים שלנו אומרים שזה לא יקרה, זה חוסר אחריות.

רובי רוגל: אפשר לבוא ולהגיד כמה שרוצים שאת אף אחד זה לא מעניין, אבל יש הרבה מאוד אנשי מקצוע טובים ומעולים בארץ שמאוד מעניין אותם ומאוד רוצים לעבוד.

בני כהן: תמיד אנחנו אשמים.

רובי רוגל: אם אתה תאפשר לי ולכל האנשים המקצועיים שרוצים לעבוד ורוצים לעזור להיכנס לישובים אנחנו נתחיל לדבר.

רובי רוגל: אם אפשר היה לדבר על פתרונות לאן אנשים רוצים ללכת, לא היינו יושבים היום במצב שבו אומרים, כן ניצנים או לא ניצנים, כי הדיאלוג הזה חייב להתקיים.

רובי רוגל: כיוון שיש אנשים שהמטרה שלהם היא לא לקיים את הדיאלוג, כי ככל שיהיה רע יותר יהיה טוב יותר לחלק מהאנשים, הדיאלוג לא מתקיים.

רובי רוגל: בלי דיאלוג לא יקרה שום דבר.

רובי רוגל: אפשר לאיים בהתאבדויות ובהרבה דברים.

רובי רוגל: אני רוצה את השמות של האנשים שצריך לסייע להם שהם לא יתאבדו.

רובי רוגל: תנו לנו את המידע הזה, תנו לנו את המידע למי צריך לסייע, תנו לנו את המידע מי הן קבוצות הסיכון, מי האנשים הבעייתיים.

רובי רוגל: אנחנו לא רוצים את האנשים שבקבוצות הסיכון.

רובי רוגל: שמעתי אותך היום ברדיו וזה היה די מזעזע.

רובי רוגל: אם אתה יודע על אנשים בעייתיים תפנה לגורמים הטיפוליים.

שלמה וסרטייל: פניתי למי שצריך לפנות.

רובי רוגל: יושב כאן מנהל מחלקת הרווחה.

רובי רוגל: מנהלת מחלקת רווחה מגובה על ידי משרד רווחה שלם שיושב ומיוצג בוועדה הזאת.

שלמה וסרטייל: הוא יודע.

איוב קרא: מה חוץ מוועדה אתם עושים שם?

רובי רוגל: אנחנו רוצים לסייע לאנשים במישור החברתי.

רובי רוגל: אנחנו פונים לאנשים, לבתי הספר.

איוב קרא: מה עשיתם מאפריל?

רובי רוגל: אנחנו פונים לאנשים.

רובי רוגל: אנחנו פונים לבתי הספר.

חגית ירון: אל תבוא אלי, אני רוצה ללכת עם כולם, זה הסעד הנפשי שלי, אני לא יכולה ללכת לבד.

חגית ירון: אז תפתור את הבעיה של כל גוש קטיף, אתה לא צריך לדבר איתי.

חגית ירון: לקחת את גוש קטיף ולהעביר אותו.

חגית ירון: התכנית היא להעביר רבע מגוש קטיף לארבעה ישובים.

חגית ירון: רוצים להעביר אותנו לשלושה ישובים זמניים, ואז אני אהיה במחנה פליטים.

שושי סלוצקי: לבוא ולגלגל את הכדור אלינו זה חלק מהרשעות שדיברתי עליה.

שושי סלוצקי: אני אגיד לך גם למה?

מיכאל דור: כשמנסים לעזור לך, את קוראת לזה רשעות.

שושי סלוצקי: לא נכון.

שושי סלוצקי: רוצים לעזור לי שאני אארוז את החפצים שלי יפה ואני אלך מהבית יפה.

שושי סלוצקי: אבל אני לא רוצה.

שושי סלוצקי: אם חלילה נגזרה הגזירה ועלי ללכת מגוש קטיף, אני רוצה ללכת עם שלמה ועם חגית ועם עינת, ועם כל הקהילה שלי.

שושי סלוצקי: את זה לא מאפשרים לי היום וגם לא מדברים איתי על זה.

שושי סלוצקי: גוש ניצנים נולד כדי שתהיה קהילה ולא מדברים על זה.

שושי סלוצקי: גוש ניצנים זה וירטואלי בלבד.

שושי סלוצקי: אין גוש ניצנים, אף אחד לא מבטיח לנו.

שושי סלוצקי: רוצים לפזר אותנו בסעד, ביד בנימין, ובכל מיני ישובים בסביבה שגם לא רוצים אותנו.

שושי סלוצקי: אתם מביאים כאן דברים לא נכונים.

שושי סלוצקי: דיברתי עם אחות המרפאה שאמרה לי שצריכת התרופות עלתה אז אני לא יודעת מה הנתונים.

מיכאל דור: בדקתי את זה הבוקר וזה לא נכון.

רובי רוגל: שאלת אותנו מה עושים?

רובי רוגל: אנחנו מנסים להגיע למשפחה משפחה ולנסות להגיע להידברות.

רובי רוגל: למשל עלה כאן עניין המשפחות השכולות שיש להם קברים.

רובי רוגל: הרעיון היה ללכת משפחה אחר משפחה.

שלמה וסרטייל: מה אתה מציע להן?

רובי רוגל: קודם כל לשמוע מה הן רוצות.

שלמה וסרטייל: אתה יודע שהן רוצות להיות קרובות לקבר.

רובי רוגל: אני בחרתי להצטרף לוועדה הזאת ולעשות את מה שאני עושה כרגע מתוך מחשבה שאנשי מקצוע טובים צריכים לעשות את העבודה הזאת.

רובי רוגל: אין שום בעיה לתת את העבודה לאנשי מקצוע שלא איכפת להם משום דבר, ויש גם כאלה.

רובי רוגל: באתי לעניין הזה בגלל שאני מכיר את אנשי הגוש ועבדתי איתם.

שאול יהלום: כאיש סל"ע האם לך היו רעיונות שצריכים לעשות ולא קיבלת ממשרדי הממשלה?

רובי רוגל: בוודאי.

רובי רוגל: הדבר המרכזי שחסר לי בהתנהלות של סל"ע זאת הסברה לאומית.

רובי רוגל: הסברה ברמה של לדבר עם כולם, קודם כל דרך אמצעי התקשורת ואחר לרדת.

רובי רוגל: בתכנית ההדרכה שהכנו בסל"ע יש הצעה להכשרה גם של מקבלי החלטות בתחום של טראומה.

רובי רוגל: מה קורה לאנשים שהם במצב טראומטי.

רובי רוגל: מה שאנחנו רואים פה הוא מאוד אופייני.

רובי רוגל: אחד הדברים הראשונים שקורה לאנשים במצבים כאלה זה כעס על כולם.

רובי רוגל: כעס בעיקר על מי שיכול לעזור.

רובי רוגל: זה המקום הראשון שאליו מופנה הכעס.

רובי רוגל: אני בא מתוך ידיעה שאלה התגובות שאני אקבל.

רובי רוגל: כל האנשים שאנחנו מגייסים לעבודה במינהלת סל"ע הם אנשים שיהיו מסוגלים להכיל את הכעס הזה.

רובי רוגל: אנשים שיבואו ויעבדו מול האנשים האלה.

רובי רוגל: יזרקו אותם מהחלון והם יצטרכו להיכנס בדלת.

רובי רוגל: נכון להיום אין לנו אפשרות להיכנס לישובים.

רובי רוגל: הישובים סגורים בפנינו.

איוב קרא: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת.

איוב קרא: אני רוצה להודות לאראלה כי זה חשוב מאוד שמתוך ראיה אנושית והומנית יוזמים דיון כזה חשוב.

איוב קרא: אני מודה ליושב ראש על כך שהוא קשוב לכל מה שקורה שם.

איוב קרא: לדעתי חשוב לקיים דיון גם בהקשר לעובדים שם.

איוב קרא: היה חשוב לקיים דיון על כל הנושא של עובדים, פיטורי עובדים, העברת עובדים, וקריעת שורשים של עובדים מהאזור הזה.

איוב קרא: אני חושב שזה מאוד חשוב כי בעצם היום הגעתי למסקנה, בדיון הקצר הזה, שבעצם יש נתק מוחלט בין המינהלת לשטח.

איוב קרא: היא קיימת וירטואלית ובפועל שום דבר לא מתקדם ונעשה.

איוב קרא: אתה שומע רק סיפורים דרך התקשורת.

איוב קרא: חשוב מאוד להבהיר את זה כי בניגוד לשמועות ולפרסומים שום דבר לא מתקדם.

איוב קרא: אני מודאג מההצהרות פה של החברים שיבוא יום ונכה על חטא.

איוב קרא: מה זאת אומרת עובדת סוציאלית שתטפל באלפי אנשים.

איוב קרא: היום זה הרבה יותר מ-7,000.

איוב קרא: יש שם הרבה יותר אנשים.

איוב קרא: יש הרבה אנשים ששכרו שם דירות ורואים במפעל הזה מסר ואידיאולוגיה.

איוב קרא: לדעתי המינימום צריך להיות לפי התקן הצבאי, קב"ן לכל גדוד.

איוב קרא: צריך להסתכל בראיה צבאית כי הם נמצאים במצב של מתח לא פחות ממי שנמצא תחת הפגזה בלבנון.

איוב קרא: אני כהלום קרב טופלתי על ידי קב"נים.

איוב קרא: התביישתי ללכת לקב"נים גם כשהייתי הלום קרב ואני חושב שהם במצב דומה.

איוב קרא: אני חושש שהם יתביישו שיגידו שהיו אצל קב"ן.

איוב קרא: בשבילי זאת היתה מכת עולם הרגשתי שאני פגום.

איוב קרא: לכן צריך אולי ליזום מצד המערכת פעולות או אקטיביזם אחר.

איוב קרא: הלכו לפעולה הזאת כדי להביא שקט לדרום.

איוב קרא: אני חושב שזה לא יביא שקט כי מתחילים למגן 50 ישובים במקום 15 ישובים שנמצאים בגוש.

איוב קרא: שקט לא הולך להיות באזור הזה.

איוב קרא: יש אנשים שעברו גם טראומה של סיני ועוד פעם יעברו כזאת טראומה.

איוב קרא: אני לא יודע באיזה מצב הם יהיו?

איוב קרא: זה סימן שאלה מאוד רציני שצריך להסתכל עליו בראייה מאוד עניינית.

איוב קרא: עצם הדיבור להתגייס או לא להתגייס ושאנשים מתחילים לדבר על הסוגיה של החיים היומיומיים שלנו, הקיומיים, אני מאוד מודאג מעצם ההגעה למצב הזה.

איוב קרא: לפי מה שראיתי המערכת פה בזה לכל מה שקורה שם.

איוב קרא: אם לאנשים קשה לצאת ולהתוודות או לבוא למרפאה צריך ליזום את הדבר הזה.

איוב קרא: אמרתם שאין שינוי בתחלואה מאז הפצמ"רים, אבל אתם צריכים לקחת בחשבון שההתנתקות זה נדבך נוסף למתח באזור הזה.

יעקב פוליקביץ: אין עליה בפניות לא בתוך הישוב ולא במרכזים מחוץ לישובים.

אריה אלדד: שכנעתם אותי עכשיו שכולם במצב נפשי מצויין.

אריה אלדד: הכל בסדר אם כך, מה אנחנו רוצים?

איוב קרא: הייתי אומר למינהלת, במקום תדאגו לסוסים גרמניים שילכו לחווה בעומר, תדאגו לפסיכלוגים, ליועצים חינוכיים.

איוב קרא: תדאגו קודם כל למקרה הזה.

בני כהן: הם דואגים לפרות.

בני כהן: קיבלתי מכתב מבשיא, ראש מינהלת סל"ע: "נא לדאוג לפרות, ההתאקלמות שלהם קשה מאוד".

בני כהן: הפרות יותר חשובות מבני אדם.

בני כהן: בני אדם לא נחשבים.

בני רוגל: חבר הכנסת איוב אני חושב שלא הבנת נכון מה שאמרתי.

בני רוגל: אמרתי שיש אנשים ויש פסיכולוגים - - -

איוב קרא: אני מציע שתיזמו.

איוב קרא: לך לרבנים, תנסה לבוא איתם בדברים.

איוב קרא: אני מכיר את הרבנים שם באופן אישי ואני חושב שהם מצויינים מבחינה אנושית.

איוב קרא: אם יש נתק, צריכה להיות יוזמה מצידכם אחרת תגיעו למצב שאתם תהיו בבעיה.

בני רוגל: אסור לנו לספר איפה אנחנו כן מצליחים כי ברגע שמישהו יידע על זה זה יפסק מייד.

בני רוגל: יש מקומות שזה כן עובד, אבל אסור לי לספר לך על זה.

איוב קרא: אני אומר לך שאם היו באים לבית שלך ברמות נפתלי היית מבין.

איוב קרא: להסתכל על אנשים כמו בסרט זה קל מאוד.

איוב קרא: אני אומר לך שאם הם היו באים להוציא אותי מהבית, לא הייתי בוחל בשום אמצעי כדי למנוע ממישהו לגרש אותי מהבית.

איוב קרא: לכן כל ההתארגנויות וכל הדבר האופרטיביים שאתם כל הזמן מכינים, לא מזה תיתפר הבעיה.

איוב קרא: אתם מביאים למתח נוסף ומיותר על האזור הזה.

איוב קרא: בחוק פינוי פיצוי ביקשתי שיוסיפו על הפיצויים את הנושא הנפשי והבריאותי.

איוב קרא: אדם שיש לו עסק כל כך גדול, לאן הוא יילך?

איוב קרא: זאת טראומה בפני עצמה.

איוב קרא: אני מציע שהוועדה תיקראלמינהלת במקום לשלוח שוטרים וסוסים, קודם כל להקים יחידה מיוחדת לעקוב אחרי המשפחות והאנשים כדי לסייע להם במצוקה היום יומית שהם נמצאים בה.

איוב קרא: זה הומני וזה יכול לסייע לאזור הזה לעמוד על הרגליים.

איוב קרא: כי אחרת נכה על חטא.

איוב קרא: אני לא יודע מה יקרה שם בזמן אמת.

אריה אלדד: שמענוו כאן תאורים של אנשים שלא יודעים איפה הם יגורו, לא יודעים ממה הם יתפרנסו, איפה הם יעבדו, שהם שוכבים על מיטתם בלילה הם צריכים להחליט איזה סיוט עדיף עליהם - שיהרסו להם את הבית או שיגורו בו ערבים.

אריה אלדד: כי הם אפילו עוד לא יודעים מה יהיה עם הבית.

אריה אלדד: אפילו מבחינת ציוד, של המראה, איך זה ייראה אחר כך, עוד לא ברור להם.

אריה אלדד: אתם חושבים שהם צריכים פסיכיאטר?

אריה אלדד: הרי עוד לא נולד הפסיכיאטר שיודע לטפל בבעיה הזאת.

אריה אלדד: אין להם בעיה של פסיכופאתולוגיה.

אריה אלדד: אם הייתי שם, גם אם הייתי במצוקה, לא הייתי הולך עזרה מפסיכיאטר.

אריה אלדד: מה הפסכיכטר יעזור לי כשאני יודע איפה הבעיות שלי?

אריה אלדד: אם יש לי חוב של מיליון שקל ואני יודע שיקחו אותי לבית סוהר אז אני אלך לפסיכיאטר בגלל זה?

אריה אלדד: לכן כל הדיון פה כמה עובדי רווחה יהיו אצלם, הוא ממש לא רלוונטי.

אריה אלדד: יש פתרונות ברורים גם בהינתן תוכנית ההתנתקות, שאני באמת מאמין שאנחנו יכולים לעצור אותה, אבל זה לא הנושא.

אריה אלדד: הפתרונות קיימים.

אריה אלדד: אם לאנשים האלה תעמוד שכונת מגורים משלהם, והם יודעים ושמכאן הם נוסעים לשם והם רואים אותה, הם לא צריכים לא פסיכיאטר ולא חצי פסיכיאטר.

אריה אלדד: עם כל הכבוד, ד"ר דור, אתה משמש עלה תאנה בידי הממשלה או בחלצי הממשלה שבמקום לבנות את השכונה הזאת ולהגיד: "אני לוקחת את האנשים מבתיהם ומוציאה אותם רק אחרי שהשכונה מוקמת", שמו אותך לספור כמה תרופות יש במרפאה ולראות אם צריך עוד קופסה או לא ואם יש יותר או פחות פניות לפסיכיאטר.

אריה אלדד: זה לא רלוונטי.

אריה אלדד: אתם משמשים מצג שווא כאילו דואגים ומטפלים, אפילו שלא בטובת

אריה אלדד: כם הם עושים בכם שימוש לעניין הזה.

אריה אלדד: אתם עושים מה שאתם יודעים, לספור את התרופות ולראות אם צריך עוד פסיכיאטר.

אריה אלדד: באמת לא צריך שם עוד פסיכיאטר, הוא לא יעזור.

אריה אלדד: מה שיעזור זה חממות חדשות לחקלאים, בתים חדשים עומדים לאנשים.

אריה אלדד: לא תצטרכו להיכנס לא דרך הדלת ולא דרך החלון.

אריה אלדד: רק תראו להם את הבית שלהם.

אריה אלדד: אם הם רואים את הבית החדש שלהם, יהיה קשה, יהיו אנשים שיאחזו בבתי הכנסת שלהם, בבית שלהם, במאבק האידיאולוגי, אבל לא יהיה פה המאבק האישי והמצוקה האישית.

אריה אלדד: למרות שהממשלה יודעת שיש לזה פתרון, הפתרון הזה לוקח זמן.

אריה אלדד: וכשאנחנו אומרים: "תנו לאנשים זמן".

אריה אלדד: אומרים לנו: "כל מה שאתם רוצים זה לדחות את ההתנתקות, אולי היא תתבטל ממילא".

אריה אלדד: אם אני אבוא ואגיד זמן אני מייד חשוד שאני עושה מניפולציה פוליטית.

אריה אלדד: אבל אם ממינהלת סל"ע היה בא היושר האמיתי, באמת הייתם דואגים לאנשים, אתם הייתם באים לממשלה ותובעים זמן אחרת אתם מתפטרים.

אריה אלדד: אחרת אתה מהווה עלה תאנה ואתה מהווה תאנה.

אריה אלדד: אם אתם לא תגידו לממשלה מה באמת יכול לעזור לאנשים ותגידו שאם זה לא ניתן אתם לא משחקים את המשחק הזה, אז אתם בסך הכל עלה תאנה.

אריה אלדד: עושים מצג שווא כאילו דואגים לאנשים ובאמת לא נותנים לאנשים את הפתרון האפשרי.

אריה אלדד: במישור הפוליטי, לא הבנתי למה צריך את התכנית הזאת, אבל זה לא לחדר הזה.

אריה אלדד: הדבר השני שלא הצלחתי להבין, מה בוער?

אריה אלדד: מה בלוח הזמנים הלאומי שלנו דוחף לתאריך נתון?

אריה אלדד: לא שמעתי תכתיב בין-לאומי כזה, לא שמעתי איזה פצצה מתקתקת.

אריה אלדד: אינני מבין באמת מה בוער.

אריה אלדד: נדמה לי שאמירה מקצועית של מנהלת סל"ע ושל הגורמים המקצועיים שעוסקים בזה ואומרים: "יש דרך לצמצם את הטראומה הלאומית הזאת ויזה יקח זמן", את זה לא שמעתי בשום מקום.

אריה אלדד: נדמה לי שגם במקומות שאנשים רוצים ואומרים: "אנחנו מקבלים עלינו את הפינוי".

אריה אלדד: ניסנית, דוגית, גם במקומות האלה אנשים נמצאים במצוקות לא פחות חזקות, וגם שם פסיכיאטר לא יפתור.

אריה אלדד: אם נוכל לתת להם פתרונות אמיתיים – בתי עומדים – לדעתי הטראומה הלאומית תישאר ברמה האידיאולוגית-פוליטית, שזה תחום העיסוק היומיומי שלי, אבל נוכל באמת להוריד מסדר היום את שאלת ההתאבדויות, שאלת הסיוטים, שאלת הטראומה הנפשית הקשה ביותר שצפויה לאנשם האלה.

אריה אלדד: שמעתי משפט אחד מאיש שמאל, דיגלי, שהיתה לו דגליה בימית.

אריה אלדד: הוא היה בעד פינוי סיני, לא היתה לו שום בעיה אידיאולוגית.

אריה אלדד: הוא נפטר אבל פרסמו לא מזמן ראיון איתו ב"הארץ".

אריה אלדד: שאלו אותו מה היה הדבר הכי קשה בפינוי שהיה שם.

אריה אלדד: הוא אמר מילה שהדהימה אותי: "ההשפלה".

שאול יהלום: מר וסרטייל, אם היינו באים עכשיו בתביעה ברוח הדברים שנאמרו.

שאול יהלום: אתם חייבים לתת לנו תשובות.

שאול יהלום: אומרת המינהלת, ואני בטוח שמר בשיא היה אומר אותו דבר, שאתם לא משתפים פעולה.

שאול יהלום: נניח שרוצים להילחם על ודאות המגורים ורוצים להכין תשתיות בניצנים, לא וירטואלי.

שאול יהלום: קראתי ששרת המשפטים אומרת: "אנחנו נעשה את זה ובסוף רק 100 ילכו לשם".

שאול יהלום: בואו תחתמו שאם אנחנו עושים אז אתם תלכו איתנו.

שאול יהלום: יש הנחיה והוראה של הרבנים לא לחתום ולא לשתף.

שאול יהלום: הוא אומר תשתף איתי פעולה.

שאול יהלום: הוא רוצה כל יום לבוא למשפחה אחרת, לדבר איתה.

שאול יהלום: לדבר איתה, לשמוע מה הם רוצים – עבודה, מגורים.

שאול יהלום: הם אומרים שהם לא יכולים להיכנס כי סוגרים בפניהם את הישובים.

שאול יהלום: הם אומרים שבלי שיתוף פעולה אמיתי הם לא יכולים לעשות.

שאול יהלום: שיתוף פעולה אמיתי לא קיים, אז יש בעיה.

שאול יהלום: איך אתם חושבים לפתור את זה?

שלמה וסרטייל: דיברת על ניצנים כדוגמא.

שלמה וסרטייל: שרת המשפטים מובילה עניין אחד ויחיד.

שלמה וסרטייל: המניפולציה שלה זה איך להפיל את בג"ץ.

שלמה וסרטייל: איך למשוך את בג"ץ ולהראות שממשלת ישראל דואגת למתיישבים.

שלמה וסרטייל: עובדה היא שתמיד היא מושכת את החלשים בינינו, את הגוף הלא מייצג לדיון בבג"ץ ואז נפגשים עם השרה.

שלמה וסרטייל: ביום הבג"ץ אריק שרון מטייל בניצנים.

שלמה וסרטייל: למחרת עד היום, חמישה שבועות פלוס, לא נעשה דבר.

שלמה וסרטייל: אם עד היום לא נעשה דבר, אז מה כל המניפולציה הזאת?

שלמה וסרטייל: רצו למשוך אותנו.

שלמה וסרטייל: נתנו לנו איזה מסמך שאני מודיע לך אדוני היושב ראש, עם אקדח ברקה אני לא חותם על זה.

שלמה וסרטייל: רוצים לקחת אותי בצורה כזאת, להתפטר ממני.

שלמה וסרטייל: לכן כל העניין הזה מופרך מעיקרו.

שלמה וסרטייל: לגבי מינהלת סלע.

שלמה וסרטייל: אראלה גולן היתה אצלנו בביקור ביום ראשון.

שלמה וסרטייל: כולם בגוש קטיף יודעים שאראלה גולן היתה בגוש קטיף.

שלמה וסרטייל: כולם יודעים שהיא לא מהמפה הימנית בפוליטיקה.

שלמה וסרטייל: תשאל אותה האם היא הרגישה או ראתה אבק של אלימות מילולית כלשהי כלפיה.

שלמה וסרטייל: לבוא ולומר שאנחנו סוגרים?

שלמה וסרטייל: במאמר מוסגר, לפעמים מגיעים אלינו אנשים קיצוניים מהימין הקיצוני שמגיעים לעשות פרובוקציות.

שלמה וסרטייל: אנחנו הולכים ומנסים לפנות אותם כדי שלא ידבק בנו.

שלמה וסרטייל: לגבי מנהלת סל"ע, סלע זה סיוע למתיישבים.

שלמה וסרטייל: כשאני חושב על המשפט הזה ועל המינהלת הזאת שהוקמה, חלחלה עוברת בי.

שלמה וסרטייל: גם סטלין אמר, ואני לא רוצה להשוות אותם, שהוא בא לטובת הרופאים ולטובת הסופרים.

שלמה וסרטייל: ביום הראשון ראש מינהלת סל"ע אמר: "יש לי כבר 2,000 משפחות שכבר פנו אלינו.

שלמה וסרטייל: לא ידעתי שיש 2,000 משפחות בגוש קטיף.

שלמה וסרטייל: אחרי זה שהוא ראה שהוא נפל בעניין הזה, אז הוא דיבר על 60%.

שלמה וסרטייל: עד היום משפחה אחת לא קיבלה כסף ממנהלת סל"ע.

שלמה וסרטייל: מה זה אומר?

שלמה וסרטייל: מה אתם חושבים?

שלמה וסרטייל: שגוש קטיף זאת חטיבת גולני?

שלמה וסרטייל: שאומרים לאנשים שמאל ימין.

שלמה וסרטייל: אולי 50 משפחות חתמו.

שלמה וסרטייל: שתי משפחות הודיעו שהן עוזבות.

שלמה וסרטייל: משפחה אחת הלכה וחזרה, משפחת רוטשטיין.

שלמה וסרטייל: עד היום הם יושבים בגוש קטיף.

שלמה וסרטייל: שאלתי: "למה אתה לא עזבת?

שלמה וסרטייל: " הוא אומר: "תשמע, מה שאני עברתי במינהלת סל"ע, אני מאחל לך לא להתחיל את זה".

שלמה וסרטייל: אז לבוא ולומר שאנחנו סוגרים.

שלמה וסרטייל: ניסית לבוא פעם לגוש קטיף ומישהו סגר לך את הדלת?

שלמה וסרטייל: אני לא שמעתי על דבר כזה.

שלמה וסרטייל: אין אזרח בישראל שלא יודע, דבר אחד אמרנו ושר השיכון יודע את זה וכולם יודעים את זה: אנחנו לא נתפזר לכל המקומות האלה כדי שלא נראה בעוד 15 שנה כפי שנראים היום האתיופים, אחרי 15, שנה במעברות שלהם.

שלמה וסרטייל: אמרנו את זה בצורה הכי ברורה.

שלמה וסרטייל: אנחנו צריכים לתמוך אחד בשני.

שלמה וסרטייל: יש לנו אלמנות ויתומים ואנחנו צריכים להיות ביחד ולתמוך אחד בשני.

שלמה וסרטייל: זאת הדוגמא הקלאסית של התרופה שבשבילה לא צריך פסיכיאטר ולא צריך אף אחד.

שלמה וסרטייל: אנחנו לא יזמנו עקירה ולא ביקשנו לצאת.

שלמה וסרטייל: הפשרה שלנו זאת פשרה שמעל ומעבר להרים.

שלמה וסרטייל: אם אנחנו נצטרך לעקור בעוד שנה לניצנים אחרי שיהיו שם בתים ושיהיו לנו חממות, פרח מול פרח ועץ מול עץ ובית מול בית.

שלמה וסרטייל: בשבילנו זאת תהיה פשרה בלתי רגילה.

שלמה וסרטייל: אתם חושבים שאנחנו רוצים את הנדל"ן הזה?

שלמה וסרטייל: את הארובות של אשדוד?

שלמה וסרטייל: זה לא האופי שלנו וזה לא העניין שלנו.

שלמה וסרטייל: אז לבוא ולומר לנו: "תזחלו לסל"ע"?

שלמה וסרטייל: אתם מרמים אותנו מידי יום בכל המובנים.

2579: אני מנכ"ל ערן והוזמנתי בתוקף "המומחיות" של הארגון שלנו.

2579: אני רוצה להגיד שהעימות פה כל כך מובן לנו.

2579: המדינה/ממשלה/סל"ע לא יכולים להיות חלק מהפתרון כשהם מהווים חלק מהבעיה.

2579: מבחינת המתיישבים המדינה היא זאת שעוקרת והיא לא יכולה להיות זאת שמלטפת.

2579: זאת סיטואציה בלתי אפשרית.

2579: אני מגלה אמפטיה גם לסל"ע.

2579: כולם אנשי מקצוע שרוצים לעזור.

2579: אני מהצד שבעד ההתנתקות אבל אנחנו באים מההיבט האנושי וכאזרחים לחבק את המתיישבים.

2579: אני לא חושב שהם זקוקים לפסיכיאטר ולפסיכולוג.

2579: הם זקוקים לחיבוק.

2579: ממשלה לא יודעת לחבק.

אראלה גולן: הדיון הזה הוא גם בשביל שהממשלה תתחיל גם לחבק.

אראלה גולן: לחבק זה לתת להם את הפתרונות שהם מבקשים.

אראלה גולן: אני בעד ההתנתקות אבל אפשר לעשות את זה מסודר, לעשות מקום קבוע ולא אירעי.

2579: לממשלה קשה לחבק, זה חלק מפרובלמטיקה של ממשלה.

2579: היכולת של ממשלה זה להציע תכנית.

2579: כשנכנסים לסיטואציה של חוסר ודאות, ככל שיש יותר חוסר ודאות צריך אפילו להראות את הבתים מרחוק.

2579: זה לא מקרה שכקבלנים משווקים בתים, הם קודם כל מראים תמונות של בתים שאינם.

2579: לגבי אוכלוסיה בסיכון - כל הגוש בסיכון ואף אחד לא בסיכון.

2579: אני לא חושב שעובד יכול לתת רשימה אלה ואלה בסיכון.

2579: כמו שבצבא לא יכולים לתת לנו רשימה שאלה ואלה בסיכון.

2579: את זה יודעים רק בסוף, לצערנו.

2579: מה שאנחנו יכולים להציע ואנחנו עושים את זה, כשהיתרון הוא שאנחנו לא חייבים להיות שם, שום מחסום לא עוצר אותנו והאנשים שלנו יכולים לחבק.

2579: אנחנו לא יכולים לתת פתרון.

2579: אנחנו מגבים קודם כל את המתיישבים שבאמת כולנו איתם.

שאול יהלום: האם הייתם רוצים שנעשה דיון נוסף ונבקש מבשיא להיות כאן, ואת ראש מועצת חוף עזה?

שאול יהלום: או שתיבנו איזה צוות שיגיש תכנית שנילחם עליה.

שאול יהלום: כרגע יש נכונות, לפחות ממשרד הבריאות.

שאול יהלום: איך אתם רוצים שנמשיך את הישיבה הזאת מעבר למה ששמענו כאן וראינו שהמצב כל כך קשה.

שאול יהלום: הפתרון לא נראה לי כי המינהלת אומרת שהיא מוכנה להביא פתרונות אבל היא מבקשת שתשתפו פעולה.

יוכי סימנטוב: אני מאוד נרגשת מהסיפורים פה.

יוכי סימנטוב: אני מכירה חלק מהאנשים באופן אישי.

יוכי סימנטוב: אני עובדת בשפ"י, השירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך, אני מנהלת היחידה להתמודדות במצבי לחץ.

יוכי סימנטוב: אני בגוש קטיף מפברואר שנה שעברה מתוך יוזמה והבנה שצריך ליזום את הקשר ולא לחכות עד שיבואו אלינו.

יוכי סימנטוב: אני מכירה חלק מהאנשים פה.

יוכי סימנטוב: המנהלים, היועצים והפסיכולוגים מכירים אותי.

יוכי סימנטוב: ציפי, יועצת בכירה בדרום נמצאת שם גם הרבה מאוד.

יוכי סימנטוב: הטלפון שלנו זמין לכולם ויום יום יש לנו טלפונים מאנשים.

יוכי סימנטוב: אנחנו כן מסתכלים עליהם כחברה חסונה ואני מקבלת את זה שהמצב הוא מאוד מאוד קשה.

יוכי סימנטוב: יחד עם זאת, אנחנו בנינו על החוסן של החברה הזאת.

יוכי סימנטוב: זאת אומרת, עבדנו עם הצוותים הנורמטיבים שלהם, עם צוותי המורים.

יוכי סימנטוב: לחזק את המורים מתוך כוונה שחיזוקם יבוא לכיוון התלמידים.

יוכי סימנטוב: את זה אנחנו עושים כבר שנה וחצי.

יוכי סימנטוב: לאחרונה אנחנו מכניסים גם פעולות של תראפיות שונות לתלמידים, תראפיות באמנות ובמוסיקה.

יוכי סימנטוב: אני מסכימה שקשה לצפות מה יקרה.

יוכי סימנטוב: אנחנו באמת בקשר יום יומי, זאת לא אמירה סתמית, אין לנו נוער שמזוהה בסיכון גבוהה, חלילה, לאובדנות, אבל כמו שאמר האיש מער"ן, אלה דברים שקשה לצפות.

שאול יהלום: אומרת לך תלמידת שמינית שהם לא לומדים.

שאול יהלום: איפה הם?

שאול יהלום: אני לא מדבר על התסכול שעוד יגיע, אבל נוצרת תרבות בקרב הנוער שהם לא לומדים, לא מכינים שיעורים ולא נמצאים בבתי הספר.

שאול יהלום: אז מה קורה?

שאול יהלום: ברור שהם נופלים לכל מיני כיוונים אחרים.

יוכי סימנטוב: אני בטוחה שישנם לא מעטים שקשה להם עכשיו ללמוד.

יוכי סימנטוב: אני לא מאגף הבחינות, אבל אני יודעת שהיתה החלטה שכל תלמיד שיזוהה שלא מיצה את יכולותיו בבגרות, לעומת השנים הקודמות, יעשו בדיקה של התוצאות שהיו לו בשנה שעברה לעומת מה שהוא השיג לבסוף, ואם יימצא שיש פער יתחשבו בזה.

יוכי סימנטוב: הלכנו עם המנהלים והיועצים והפסיכולוגים שאמרו שהשגרה הם החוסן.

יוכי סימנטוב: הם רצו לשמור על השגרה.

יוכי סימנטוב: אני חושבת שהם עשו נכון.

יוכי סימנטוב: אז ברור שיש בעיות באמצע ויש ילדים שהם מאוד מתקשים, אבל יחד עם זאת שנכון עשו המנהלים ואנשי הטיפול שנקטו באימרה בבית הספר שהקו של השמירה על השגרה הוא חלק מהחוסן של החברה הזאת.

יוכי סימנטוב: אנחנו לא רוצים לסמן אותם כחריגים, עם כל המציאות הקשה הזאת.

יוכי סימנטוב: אבל כן תהיה התחשבות בכאלה שלא ימצו את יכולותיהם.

שאול יהלום: אמר נכון ראש מחלקת הרווחה שהפתרון, או לפחות חלק גדול מהפתרון, נובע מסגירת אי הוודאות.

שאול יהלום: כדי שתהיה וודאות צריך לשבור את השגרה.

שאול יהלום: צריך לבוא ולדון עם האדם ושהוא ידע שבעוד חצי שנה הוא עובר לכאן או לכאן.

שאול יהלום: אם לא משתפים פעולה נוצר מצב שהם מצטופפים מאחורי התרוץ שהישובים סגורים.

שאול יהלום: משרדי הממשלה בתוך המינהלת אומרים: "אם ככה אנחנו נותנים את המינימום".

שאול יהלום: כך נוצר מצב של מצוקה עוד יותר קשה.

שאול יהלום: צריך מישהו לשבור את המעגל.

חגית ירון: יש פורום משפטנים אדיר שעובד בהתנדבות.

חגית ירון: יושבת כאן אחת מהצנציגות שלהם.

חגית ירון: זהו פורום של משפטנים בראשותו של עורך דין מירון.

חגית ירון: הם מנהלים עבורנו את כל המשא ומתן.

חגית ירון: אפשר לדבר איתם, מינהלת סל"ע מדבר איתם, משרד ראש הממשלה מדבר איתם.

חגית ירון: אי אפשר לדרוש ממני כתושבת, מצד אחד להאבק כי אני מתנגדת לעקירה ומצד שני לחפש לי את מקום הקבורה.

חגית ירון: עורך דין מירון, עם כל הכבוד שהוא עשה לי את זה, בא ואמר לי: "אני עושה את זה בשבילך.

חגית ירון: אני הנציג שלך, אני זה שמשתף פעולה".

חגית ירון: לעורך דין מירון ולכל לצוות המשפטנים שלו יש הצעה.

שאול יהלום: השאלה היא אם אתם רואים את עצמכם כגורם מתווך, לא רק גורם מתריע תובע וכו', אלא האם אתם רואים עצמכם כגורם מתווך שבא ואומר: "אני גומר עם הממשלה תכנית, לוחץ עליה, הולך למתיישבים, מקבל התחייבות שלהם", כי התושבים והממשלה זה נתק בפני עצמו.

שאול יהלום: האם אתם רואים את עצמכם ככאלה?

דלית נדל: אני לא יכולה לייצג את עו"ד מירון כי באופן מקצועי אנחנו מסווגים כל אחד לתחומו.

דלית נדל: אני רוצה לדבר על הדברים בהם אני מייצגת את התושבים וזה נושא החינוך.

דלית נדל: פניתי ביוזמתי לחברת הכנסתגילה פינקלשטיין שתעזור לאותם תלמידים שעזבו.

דלית נדל: יש בין 10-15 תלמידים שעזבו את הלימודים.

דלית נדל: יש תלמידים שהתנכלו להם בפנימיות ובגלל זה הם עזבו, והם כיום עובדים עם ההורים שלהם.

דלית נדל: ביקשתי ממנה שתיתן פקטור של 10 נקודות פלוס שעה נוספת לכל מבחן ושתחזיר את התלמידים ללימודים.

דלית נדל: אתמול התקיימה ישיבת ועדת בנושא זה אולם אינני יודעת מה היו תוצאותיה.

דלית נדל: פניתי עוד לפני פסח.

דלית נדל: מטעם הסתדרות המורים נשלח מכתב לשרת החינוך ולמנכ"ל.

דלית נדל: גם חברת הכנסת פינקלשטיין שלחה מכתב אולם לא היתה שום תשובה.

דלית נדל: שבוע אחרי זה קראנו מודעה בעיתון.

דלית נדל: לא היתה שום פניה ושום משא ומתן.

דלית נדל: אני כל פעם שואלת את עינת מה קורה והיא אומרת שהם לא קיבלו תוספת זמן בבגרות ואין שום הקלות.

דלית נדל: צריך מאוד ללכת לקראתם.

דלית נדל: יש גם את הפצמ"רים.

דלית נדל: חודש לפני כן נפלו 90 פצמ"רים בלילה אחד.

דלית נדל: התושבים לא יכלו לישון.

דלית נדל: שאלתי אותם מה הם עשו אז הם אמרו שהתחבאו מתחת למיטה.

דלית נדל: אבל הם אומרים שהבעיה העיקרית שלהם זאת ההתנתקות ולא הפצמ"רים.

דלית נדל: אני גרה באזור המרכז, לא הייתי מוכנה שפצמ"ר יפול עלי וככה זה יעבור בשתיקה.

דלית נדל: יש מצב שמתנכלים למתיישבים ללא סיבה, עוצרים אותם סתם.

דלית נדל: היה את הסיפור של השב"כ עם בני הנוער.

דלית נדל: קראתי באתר של גוש קטיף שגם נכנסים לבתים ומבהילים את הנשים.

דלית נדל: זה דבר שגורם למתח נפשי נוסף לתושבים מלבד מה שנאמר פה על המצב שלהם ועל חוסר הוודאות.

דלית נדל: הם מרגישים די מנודים מבחינה חברתית.

דלית נדל: מסתכלים עליהם כאל תושבים סוג ב' ו-ג'.

דלית נדל: הם לא מקבלים את האהדה החברתית שהם היו רוצים.

דלית נדל: בסופו של דבר מגרשים אותם מהבית שלהם.

שאול יהלום: לבוא ולהגיד שתושבי גוש קטיף לא זוכים לאהדה חברתית זה מוגזם.

שאול יהלום: אני חושב שחצי עם מזדהה איתם וחצי עם אוהב אותם וחצי עם כואב את מה שנעשה להם.

שאול יהלום: צריך לראות מה קרה ביום העצמאות בישובים.

שאול יהלום: אני מבקש, מר וסרטייל, שתיתן לי תכנית את מי לזמן ומה צריך לעשות וננסה לעשות את זה.

שאול יהלום: אבל צריך לראות את הצד השני.

שאול יהלום: צריך להיות ברור שצריך לשתף פעולה.

שאול יהלום: אני מוכן שבעזרת הפורום המשפטי ובעזרת

שאול יהלום: כם נקדם את הדברים.

שאול יהלום: תגישו לנו תכנית ונתקדם.

שלמה וסרטייל: דלית נגעה כאן בנקודה שלא ידועה לציבור.

שלמה וסרטייל: תלמידים מבתי הספר ניסנית ואלי סיני לומדים בבתי ספר כלליים ולא בחברה תומכת כמו הילדים שלנו בבתי הספר הדתיים.

שלמה וסרטייל: והם סובלים שם.

שאול יהלום: זה חלק מהתכנית, תגיד לי מה לעשות.

ציפי חורי: אני רוצה להגיב על כמה דברים שנאמרו לגבי מערכת החינוך.

ציפי חורי: מנהלת המחוז הכריזה בפני צוות המורים של גוש קטיף שאף מורה לא מפוטר וכל המורים יזכו לעבודה אם יהיה פינוי ואם הם יהיו במקום אחר.

ציפי חורי: זה היה המסר שעבר ביום שני לפני שבועיים, כשסיירנו בגוש קטיף וזה נאמר לכל האנשים.

ציפי חורי: אני מצטערת לשמוע ש-15 תלמידים עזבו ואנחנו לא יודעים מזה.

ציפי חורי: יש לנו יועצים, יש לנו קציני ביקור סדיר ויש לנו מספיק אנשים שתפקידם לטפל.

ציפי חורי: חבל שזה מגיע אליך ולא אלינו.

ציפי חורי: יותר נכון שזה היה מגיע למערכת החינוך.

ציפי חורי: צריך לפנות אלינו ואנחנו נבדוק כל מקרה לגופו.

ציפי חורי: למה הילד עזב?

ציפי חורי: מאיפה הוא עזב?

ציפי חורי: ילדים עוזבים במהלך השנה גם אם הם לא גרים בגוש קטיף, אז אני רוצה לבדוק האם זה קשור למהלך הזה או לא.

ציפי חורי: כל ילד זה אדם בפני עצמו וצריך לטפל בו.

דלית נדל: חלק עזבו בגלל שהיה סגר.

דלית נדל: היתה תקופה שסגרו את הגוש ואז הילדים לא רצו להיות בפנימיות כי היה מאוד חשוב להם להיות בבית ליד ההורים.

ציפי חורי: אפשר היה לסדר להם שילמדו בתוך גוש קטיף, אבל ודאי שלא יסתובב, זה אנחנו לא רוצים שיקרה.

ציפי חורי: אם תהיה פניה נתייחס לכל ילד ונטפל בזה.

ציפי חורי: משרד החינוך ושפ"י ומינהל חברה ונוער יוצא בתכנית כלל ארצית לכלל התלמידים בבתי הספר, מכיתה ד' עד יב' לגבי פיתוח אהדה ואמפטיה למה שעוברים תושבי הגוש, ללא קשר אם תהיה או לא תהיה התנתקות.

ציפי חורי: גם מינהל החינוך הדתי מוציא חומר שיתמודד עם הנושא.

ציפי חורי: בגוש יש 6 יועצות שעובדות מאז תחילת נפילת הפצמ"רים, הן עובדות בצורה יוצאת מן הכלל וזה מתחבר באופן רציף לנושא של ההתנתקות ואי הוודאות.

ציפי חורי: הם קיבלו תגבור של 2 תקנים נוספים במהלך התקופה האחרונה.

ציפי חורי: אנחנו מקווים שבעזרת צוות המורים יהיה יותר סיכוי לסייע לתלמיגים.

שאול יהלום: הנושא הוצג, הכאב גדול.

שאול יהלום: חוסר המעש גדול.

שאול יהלום: יחד עם זאת צריך לקרוא לכל הגורמים לשתף פעולה זה עם זה כדי להציל את מה שאפשר להציל.

שאול יהלום: אנשי הגוש יגישו לי תכנית ואנחנו נתרום אתחלקנו בהבאת כל הגורמים לשולחן הזה כדי שדברים שנתקעים עכשיו בסבך של ניכור או חוסר טיפול יופשרו.

שאול יהלום: תודה רבה.