ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 344, 2005-02-02 09:30

מל פולישוק-בלוך: בוקר טוב לכולם לנוכחים באולם ולצופים בבית.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו פותחים ישיבה משותפת, של ועדת החינוך והתרבות עם ועדת העבודה, הרווחה והבריאות והועדה למעמד זכויות הילד, יושב ראש ועדת העבודה והרווחה והבריאות חבר הכנסת שאול יהלום, בוקר טוב, רן כהן הועדה לזכויות הילד, ברכות על תפקידך החדש.

מל פולישוק-בלוך: בוקר טוב.

מל פולישוק-בלוך: ברשותך, התחלנו כדי לעמוד בלוח הזמנים, ואומר שני משפטים לפני שחברי יצטרפו.

מל פולישוק-בלוך: קבלנו את הדו"ח, אני ראיתי את לקט הנתונים מתוך השנתון הסטטיסטי 2004, ילדים בישראל, יש בו דברים מדאיגים מאד, כמובן, אבל יש גם כמה נקודות אור ותמיד כדאי לראות גם את נקודות האור.

מל פולישוק-בלוך: נקודת החושך המרכזית לטעמי, שיותר ילדים נולדים לעוני.

מל פולישוק-בלוך: וישראל מככבת בשיא עמודת העוני של ילדים, למעלה מ-30%, וזה משום כמובן הם יותר ילדים נולדים במשפחות עניות, זאת הבעיה המרכזית.

מל פולישוק-בלוך: אני מקווה שבהמשך אנחנו נפתח את הנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: נקודה בעיתית נוספת, היא דפוסי התרבות.

מל פולישוק-בלוך: דפוסי התרבות לפי הדו"ח מראים שחמש שעות ביום, בממוצע, ילד בישראל, או הרבה ילדים בישראל צופים בטלויזיה, ובטלויזיה יש הרבה אלימות הרבה דברים שאנחנו לא רוצים שהם יראו, או לא ממש מועילים לא לתרבות שלהם ולא חינוך שלהם.

מל פולישוק-בלוך: הטלויזיה בעצם הופכת ככלי חינוכי ממדרגה ראשונה, השאלה איזה חינוך אנחנו מקנים להם.

מל פולישוק-בלוך: ההוצאה לחינוך כפי שמתבטא בדו"ח, היא יחסית למדינות אירופה נמוכה, יחסית למדינות מתקדמות נמוכה, אנחנו כל הזמן מתפלאים על כך שאנחנו מקדישים הרבה מאד לחינוך, נכון 25 מיליארד שקל התקציב השני בגודלו, באופן יחסי פר-ילד ביחס לעולם, אין לנו כל כך מה להתגאות.

מל פולישוק-בלוך: נקודה נוספת, שצריכה להדאיג אותנו לענית דעתי, זה שרק 17% מכלל הילדים עוסקים בספורט, אפילו פחות מ-17 ואני מדברת על כל מיני סוגי ספורט, גם ריצה ודברים אחרים, וזה מעט מידי לילדים, מעט מידי לבני נוער, אין להם את הערך הזה של ספורט של להיות בריא, כחלק מאורח חיים.

מל פולישוק-בלוך: ואמרתי נקודת חיוב אחת, יש שם עוד כמה, אבל ישראל עומדת במקום ראשון גם אצל בנים וגם אצל בנות במספר שעות מחשב של ילדים.

מל פולישוק-בלוך: אולי עדיף ספורט בגיל הנוער, אבל גם שימוש במחשב הוא ראוי, 41% מהבנים למעלה משלוש שעות, במיוחד בסופי שבוע, עובדים מול המחשב, 21% מהבנות, הפער הזה לכשעצמו הוא גרוע, וגם זה נושא לדיון, אבל באופן יחסי לכלל העולם, או למדינות שמוצגות בדו"ח, המצב יחסית טוב.

מל פולישוק-בלוך: אלה מספר נקודות, ומנקודת המבט של חינוך, תרבות וספורט, ועדה שאני עומדת בראשה, נגעתי רק בכמה מהם, ואני אשמח שנפתח את זה בהמשך הדיון.

שאול יהלום: תודה רבה גברתי יושבת ראש ועדת החינוך, גם אני מצטרף לברכות לחבר הכנסת רן כהן להתמנות החדשה של מעמד של הועדה למעמד זכויות הילד.

שאול יהלום: אני לא רוצה שנגזול את הזמן מד"ר קדמן ובהצגת המצגת שלו, אבל אני רוצה כלפי הצופים שלנו, קודם כל לא כל אחד יודע, אבל אנחנו צריכים לשבח את פעילותה של המועצה הלאומית לשלום הילד, שעוסקת, כל מועצה יש לנו הרבה מועצות, ואנחנו כחברי כנסת יודעים מי יותר לוחץ עלינו, מי יותר מתדפק על דלתנו, מי יותר מציע הצעות ובמסכת הזאת אני חושב שאני אגיד שאהיה פה לכל חברי הכנסת ויושבי הראש הנמצאים כאן שמשבחים את המועצה הלאומית לשלום הילד, ואת ד"ר קדמן ואת כל צוותו שעומדים בראשה על נחישות עבודתכם.

שאול יהלום: ואחד הדברים שאנחנו דנים בהם היום זו הוצאת כל שנה השנתון הסטטיסטי שהם מוציאים שנקרא ילדים בישראל, שזה שנתון כפי שאתם רואי עב כרס ומכיל כל כך הרבה סטטיסטיקות שלצערנו, כפי שאמרה קודמתי לא תמיד הם מחמיאות למצבנו.

שאול יהלום: אני חושב שאנחנו לא יכולים לפטור את עצמנו מידיעה שפורסמה דווקא היום.

שאול יהלום: והידיעה הזאת היא מראה לנו איך שאנחנו מזניחים את הילדים, אמנם לא רק את הילדים, אבל אנחנו נמצאים באמצע משבר רפואי.

שאול יהלום: המשבר הרפואי הזה רק אתמול בלילה פורסם ש-90 ראשי מחלקות במדינה פנו ואמרו, אנחנו לא יכולים לקחת חלק במצב אחריות שמצפים מאיתנו לחיי החולים נוכח העומס הנורא הנמצא על בתי חולים, בפרט בחורף הזה.

שאול יהלום: והיום אני קורא טבלה מפרסום במעריב, לא רק את עשרת בתי החולים הצפופים בישראל, נכון לאתמול, במחלקות הפנימיות אלא במחלקות הילדים.

שאול יהלום: כל אחד מאיתנו יודע שעם כל הבעיתיות של ילד חולה, ועם כל תשומת הלב שהוא צריך גם הרפואי גם החברתי, וגם האישי, הרי ילד זקוק לפי כמה, ונמצא בסכנה גדולה פי כמה בגין המחלה.

שאול יהלום: בבית חולים העמק בעפולה התפוסה 112% זאת אומרת 12% אין להם מיטות, הם בוודאי במסדרונות שם, הם לא יכולים לקבל, גם ככה הטיפול הוא תקני עד גבולי, אז כאן יש לנו.

שאול יהלום: אבל אני הולך לפי הסדר של העיתון לניאדו נתניה 150%, אבל בהדסה הר הצופים 231%, זה אומר לא שניים במיטה אלא 2.3 זה אומר על כל 100 ילדים, או 10 ילדים, יש עוד 13 ילדים שנמצאים שם מחוץ לתקנים.

שאול יהלום: הדסה עין כרם 122%, נהריה כנראה בצפון יש בריאות 65%, זה בית החולים היחיד.

שאול יהלום: כרמל 100%, אבל סורוקה בדרום 219%, שערי צדק כאן בירושלים 129%, וולפסון 127%, ושוב בית חולים העמוס ביותר במדינה זה בית החולים שיבא, תל השומר, 236%.

שאול יהלום: אז אנחנו רואים איך המדינה לוקחת, איך היא מתנהגת עם משבר בריאות שאין ספק החורף זה לא החורף הראשון, אפשר היה לחזות את הדברים.

שאול יהלום: הרופאים צודקים, המשבר קשה, והנה אנחנו נמצאים במצב גם כלפי הילדים פושעים, מערכת הבריאות פושעת גם כלפי הילדים.

רן כהן: בוקר טוב לכולם, אני קודם כל מודה לחברי הכנסת מלי פולישוק, ושאול יהלום על הברכות, אני אשתדל לעמוד במשימה הזאת של האחריות של הועדה לשלום הילד, וזכויות הילד, וזו פתיחה שכבר מעמיסה עול כבד על הכתפיים, מיון ראשון והדברים, ואני לחלוטין לא אאריך כיוון שחשוב שד"ר יקדמן יציג את הדו"ח הזה.

רן כהן: נדמה לי ששיעור הילדים באוכלוסיית ישראל יורד בהתמדה מאז 1970, 39.2% לשנה ל-33.4% וזה יורד בהתמדה ונדמה לי ששיעור המצוקות והדאגות בעליה מתמדת.

רן כהן: גם משום שאנחנו נמצאים במצוקות יותר גדולות, כבר מיון ראש בהקשר למצב הכלכלי והחברתי, המצוקה היא הרבה יותר קשה, וגם בגין העובדה שיש יותר פשע ואלימות בחברה הישראלית הילדים הקרבנות הראשונים, אבל אולי גם בגין העובדה שאנחנו מאד רוצים לאחל לילדים שלנו ולהבטיח לילדים שלנו עתיד יותר טוב, החובה שלנו היא לנסות ולהגיע להבטחת זכויות הילד, זה בעצם הבטחת זכויות העתיד של החברה והמדינה.

רן כהן: נדמה לי שככל שהשיעור יורד, הרי האחריות שלנו עולה.

רן כהן: וזה בעצם הדבר שצריך לשמוע אותו בדו"ח הזה וגם הייתי מבקש מד"ר קדמן אם הוא יכול לשים דגשים לגבי אילו תחומים הוא רואה בעיניו כמי שעומד בראש המועצה לשלום הילד כתחומים הקריטיים ביותר שנוכל גם להתמקד בהם בעבודה במשך השנה.

יצחק קדמן: אני מודה לכם ליושבי ראש הועדות וכמובן גם למנהלות הועדות שטרחו לזמן את כל שלושת הועדות לדיון משותף, יש בזה ערך רב.

יצחק קדמן: אני מאד מעריך את זה שהכנסת, ואני מודה גם לחברי הכנסת האחרים שנמצאים פה שנותנים את דעתם למסמך החשוב הזה.

יצחק קדמן: לא אכנס כרגע לפרטים, את תעשה מיד גב' יפה ציונית, העורכת של השנתון, והכינה מצגת שעל קצה המזלג תוכל לתת לכם התרשמות מהחומר הרב שכלול בו.

יצחק קדמן: אני רוצה רק לומר שניים שלושה דברים קצרים.

יצחק קדמן: לפני זמן לא רב היינו אצל נשיא המדינה והגשנו לו את העותק הראשון של השנתון, והנשיא שהיתה לו הזדמנות לעיין בנתונים עוד לפני הטקס המכובד, אמר דברים מאד קשים, שאני רוצה לחזור עליהם בשמו, כי אני חושב שהוא אמר דברים מאד נכונים.

יצחק קדמן: לנוכח הנתונים שיש בשנתון, ואני מסכים עם חברת הכנסת פולישוק-בלוך, שיש גם נקודות אור בשנתון וצריך לראות גם אותם, אבל לצערי רב הצל על האור כשמסתכלים בשנתון, ואמר נשיא המדינה את הדברים הבאים, הוא אמר, לכל מדינה יש חוזה בלתי כתוב עם הילדים שלה.

יצחק קדמן: בחוזה הזה, מדינה צריכה להבטיח לילדים שלה להגן עליהם, לאפשר להם לגדול בשלום, בבטחון, בבריאות, לתת להם את הכלים להתפתח, לתת לכל הילדים הזדמנות שווה לצמוח, ואמר נשיא המדינה מי שקורא את השנתון אין ספק שמדינת ישראל לא עומדת בחוזה הבלתי כתוב שהיא עשתה עם ילדיה,ואני מצטט את נשיא המדינה ואני רק יכול לחזק את דבריו.

יצחק קדמן: השנתון הזה אני חייב לומר את זה כאן, שהעורך הראשי שלו אגב ד"ר אשר בן אריה לא נמצא איתנו כי הוא בשבתון בחוץ לארץ, אבל בפלאי הטכנולוגיה גם משם הוא הצליח לערוך את השנתון, בעזרתה של גב' יפה ציונית.

יצחק קדמן: לשנתון הזה אין אח ורע באף מדינה אחרת בעולם, בדקנו את זה, ניסינו ללמוד מנסיונות של אחרים ואני מודיע לכם בגאווה רבה מאד שמדינות אחרות באות ללמוד מהנסיון שלנו בשנתון הזה.

יצחק קדמן: אין שנתון כזה באף מדינה אחרת בעולם, היחוד שלו הוא ראשית שהוא מופיע השנה השלוש עשרה ברציפות, קל מאד לעשות מבצעים חד פעמיים, ואחר כך לשכוח את זה, אבל זה שנה אחרי שנה, יוצא לאור שלוש עשרה שנה ברציפות והיחודיות שלו שהוא איננו עוסק בהיבט אחד של ילדים, הוא איננו עוסק רק ברווחה או רק בעבריינות ומשטרה, או רק בבריאות, הוא עוסק במגוון החיים, מגוון ההיבטים של ילדים בישראל, והוא נותן תמונת מצב מאד מקיפה.

יצחק קדמן: החשיבות שהענין הזה נדון פה בכנסת, הוא מפני שאנחנו רואים בשנתון הזה בעקר כלי עבודה.

יצחק קדמן: הוא צריך להנחות אותנו, איפה ניתן וצריך לפעול.

יצחק קדמן: ואני רוצה להסתפק רק בדוגמה אחרת שנוגעת דווקא לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

יצחק קדמן: יש בשנתון נתון מדאיג ביותר, כמעט בלתי נתפס.

יצחק קדמן: בשנה שעברה ביקרו בחדרי המיון של בתי החולים למעלה מ-550.000 ילדים, יותר מחצי מיליון ילדים ביקרו בחדרי מיון, זה מספר שהוא לא נתפס.

יצחק קדמן: זה אומר שכל ילד רביעי בממוצע, היה בחדר מיון בשנה האחרונה.

יצחק קדמן: ושאלנו את עצמנו את השאלה, מה קורה, האם ילדי ישראל כל כך חולים, או האם ההורים של ילדי ישראל כל כך היסטריים?

יצחק קדמן: אבל אז עשינו ניתוח נוסף ונדמה לי את התשובה.

מל פולישוק-בלוך: אלה אותם ילדים שחוזרים?

יצחק קדמן: לא, בדקנו באיזה שעות מגיעים ילדים לחדרי מיון, ושם הסתבר, שכמעט מחצית מ-550.000 הילדים, הגיעו בין השעות 6 ל-12 בלילה.

יצחק קדמן: וזה נותן, יש לנו רופא שמהנהן בראשו מבין חברי הכנסת, זה נותן לנו רמז על מה קורה פה.

יצחק קדמן: הענין הזה שגם נבדק על ידי אנשי מקצוע שבדקנו איתם, הענין הזה מראה שכנראה עדיין בחלקים גדולים של ישראל מערכת שרותי הבריאות הקהילתית איננה מספיק זמינה ונגישה עבור ילדים בשעות האלה שאני ציינתי.

יצחק קדמן: התוצאה היא בזבוז עתק של משאבים, חדר מיון זה משהו מאד יקר, וגם משהו מאד לא נעים, מי שנאלץ להיות חדר מיון יודע איזה תענוג מפוקפק זה להמתין בחדר מיון.

יצחק קדמן: אילו מדינת ישראל היתה משכילה לקחת את הנתון הזה ולהשקיע בצורה תבונתית יותר בשרותי בריאות קהילתית שיהיו זמינים, גם בשעות האלה, היה אפשר לעשות יותר טוב לילדים, להקטין את המספר וגם לחסוך כסף.

יצחק קדמן: כי כל הזמן אומרים משאבים ותקציבים, יש פה דרך לחסוך כסף.

יצחק קדמן: זאת דוגמה שרציתי לתת אותה כיצד אפשר להשתמש בנתון של השנתון, ללמוד את הבעיתיות ולשנות מדיניות.

יצחק קדמן: אתן לגב' ציונית להציג את השנתון במצגת קצרה, ואני רק רוצה לומר עוד משפט אחד לסיכום.

יצחק קדמן: השנתון השנה הוא שנתון לא קל.

יצחק קדמן: אף על פי כן אני מציע לא לפחד ממנו ולא לברוח ממנו, הוא מראה שמראה לנו תמונה, הרבה פעמים תמונה מאד לא קלה על ילדים בכלל, ועל אחת כמה וכמה על ילדים בקבוצות מיעוט.

יצחק קדמן: לא צריך להסתיר, וצריך להסתכל נכונה על המספרים.

יצחק קדמן: מקרב הילדים בישראל יש קבוצות, שהם קבוצות פגיעות יותר ומקופחות יותר, די אם אזכיר את הילדים באוכלוסייה הערבית, שמצבם כמעט בכל אינדיקטור גרוע יותר מאשר הילדים היהודים, או אם אזכיר קבוצה של ילדים שהיא לא תאמן שמונה כ-90,000 ילדים חסרי מעמד שחיים בישראל, רובם הגדול ילדי עולים שהגיעו הנה מסיבות שונות באשרת תייר, שפג תוקפה, שאין להם זכויות.

יצחק קדמן: אין להם ביטוח לאומי, אין להם ביטוח בריאות, חברת הכנסת סולודקין מכירה היטב את הנושא, וזה עוד נושא שאנחנו צריכים לתת עליו את הדעת.

יצחק קדמן: לא יכול להיות שבישראל תחיה עיר שלמה של ילדים שאין לה כל מעמד ואין לה זכויות, הדבר הזה מצריך תיקון.

יצחק קדמן: אבקש מהגב' ציונית להציג את המצגת, אני רק אומר שיש פה קבוצה גדולה ויפה של תלמידי בית ספר רעות מירושלים, אנחנו מאמינים בשותפות גדולה עם תלמידים ושלושה מתלמידי בית ספר רעות גם הכינו דברים קצרים, כל אחד על דעתו.

שאול יהלום: התלמידים הם חגי הלמן, גאיה סעדיה, שרי גייגר.

שאול יהלום: אנו מכריזים בזה על רבע שעה של לימודים, אבקש קשב, ואבקש מהגב' ציונית לתמצת את הענין.

יפה ציונית: שלום לכולם.

יפה ציונית: אני רוצה תחילה, ותרשו לי במשפט אחד, לציין עוד שותפה טובה ונאמנה שעזרה לי להכין את השנתון ובלעדיה לא היה שנתון, זאת מיכל קמחי, בלי עבודת המאומצת לא היה שנתון.

יפה ציונית: כבר נאמר ששליש מאוכלוסיית ישראל היא ילדים.

יפה ציונית: אחד הממצאים הבולטים ביות בשנתון, וחלק פה התיחסו אליו, זה שיש יותר ויותר ילדים עם מצוקות שונות ופחות מתן מענים מצד המדינה.

יפה ציונית: בישראל כ-2 מליון ורבע ילדים, הם מהווים שליש מאוכלוסייה, 70% מהם בערך הם יהודים, כרבע נוסף הם מוסלמים, והשאר בני עדות אחרות.

יפה ציונית: אנחנו עדים לשינוי איטי אך עקבי במספר הילדים הממוצע במשפחה מ-2.7 בשנת 1980 ל-2.3 ב-2003, דבר שמעיד על שינוי במבנה המשפחה הישראלית, במשך השנים האלה גדל מספרם של המשפחות עם ילד אחד פי 2.

יפה ציונית: קיימת מגמת גידול ברורה במספר הילדים החיים במשפחות חד הוריות, רוב הילדים האלה חיים עם הורה גרוש או גרושה.

יפה ציונית: מספר הילדים להורים שהתגרשו עלה מאז 1990, בכ-70%.

יפה ציונית: למרות העליה במספר להורים גרושים שחלה עד 2000 שראינו קודם לכן, אנחנו עדים לירידה של כ-10% במספר הילדים למקבלי דמי מזונות, וזה לא בגלל שמספר הילדים האלה ירד, קטן, אלא בגלל שהיתה החמרה בקריטריונים לקבלת הגמלה.

יפה ציונית: כאן אנחנו רואים את פעולת העוני בקרב ילדים, אנחנו רואים את העליה על פני כל השנים מ-1980 עד 2003, ב-2003 עברנו לראשונה את ה-30%.

יפה ציונית: 30% מילדי ישראל, דהיינו, כל ילד שלישי כמעט בישראל הוא עני.

מל פולישוק-בלוך: איך אתם מסבירים את הפער מ-8% ל-22%, שיש בתחילת העקומה?

יפה ציונית: אם את רואה, יש כאן דילוג על עשור שלם.

מל פולישוק-בלוך: עשור אנחנו רואים, אבל בכל זאת זה פער אדיר.

שאול יהלום: בעשור האחרון, יש גידול נוסף של 10% למעגל העוני.

יפה ציונית: זה תהליך שהתחולל לאורך כל השנים.

יפה ציונית: זה לא ממשלה זו או אחרת.

מל פולישוק-בלוך: העשור של שנות ה-80 מראה על עליה של הרבה יותר מ-10% זה יותר מאשר הכפיל את עצמו.

מל פולישוק-בלוך: אם תראי אחורנית, ודווקא בעשור האחרון, העליה והולכת ומתונה יותר, תסתכלי על העובדות, מ-22 ל-30 זה פחות מ-8 ל-22.

מל פולישוק-בלוך: וזה עשור וזה עשור.

יפה ציונית: השקף הזה מדבר על ילדים ממשפחות המקבלות אבטחת הכנסה, גם פה אנחנו רואים פיק כזה של ירידה בין 2002 ל-2003 למרות העליה שהיתה עד 2002, ירידה של כ-13% וגם פה זה עקב החמרה בקריטריונים בקבלת הגמלה, לא בגלל שמספרם הצטמצם.

רן כהן: מה היה קורה לו הקריטריונים היו נשארים אחידים?

יפה ציונית: לדעתי, היתה עליה.

רן כהן: יש לכם נתון על זה?

רן כהן: כי זה מאד מטעה, יש בעצם יותר משפחות שהיו מקבלות הבטחת הכנסה, אלא שאותם הקריטריונים רק החמירו - - -

יצחק קדמן: יש בשלושה ממדים לפחות שיש לנו נתונים על החמרה במצב ולמרות זה על פחות סיוע.

יצחק קדמן: זה מה שאנחנו רואים כל הזמן.

יצחק קדמן: יש מצוקות יותר גדולות, ויש פחות מענים, יש יותר ילדים שהוריהם התגרשו, יש יותר משפחות חד הוריות ואף על פי כן יש להם פחות תמיכה מהביטוח הלאומי בדמי מזונות, מפני שהקריטריונים שונו לרעה.

יצחק קדמן: אתן רק דוגמה אחת שצריך לזכור אותה.

יצחק קדמן: אם בעבר אמא חד הורית, שלבעלה לשעבר יש פסק דין למזונות נגדו והוא לא משלם הביטוח הלאומי היה משלם והיא היתה זכאית אוטומטית אם יש לה ילד מתחת לגיל 7.

שאול יהלום: ללא הגבלת הסכום?

יצחק למדן: יש הגבלה של הסכום, אבל הקריטריונים שונו בגיל 7 הורד לגיל שנתיים.

יצחק למדן: זאת אומרת, היום זכאית לזה רק אם יש לה ילד מתחת לגיל שנתיים.

שאול יהלום: ואם בעלה לא משלם בגיל 5, היא לא מקבלת כלום מהביטוח הלאומי?

יצחק קדמן: לא.

יצחק קדמן: הביטוח הלאומי, מצריך את האשה הזאת להראות סיבות מדוע היא לא יכולה לצאת לעבודה.

יצחק קדמן: עד היום לפני השינוי, עד גיל 7 לא דרשו ממנה סיבות מפני שהניחו שעד גיל 7 היא צריכה לעסוק בילד ולא תבעו ממנה לצאת לעבודה.

יצחק קדמן: היום, מעל גיל שנתיים תובעים ממנה לצאת לעבודה.

יצחק קדמן: ואם היא לא עומדת בזה אז היא לא מקבלת את דמי המזונות.

יצחק קדמן: לכן יש לנו ירידה במקבלי דמי מזונות, ואותו דבר קרה בהבטחת הכנסה.

יצחק קדמן: אותו דבר מה שקרה בנושא של קצבאות הבטחת הכנסה.

יצחק קדמן: הקריטריונים הוחמרו ולכן פחות משפחות מקבלות את זה.

יצחק קדמן: יש אבל יותר ילדים עניים, וזה אומר דבר אחד, שיש לא רק יותר ילדים עניים שלילדים העניים יש הרבה פחות רשת בטחון היום ממה שהיה להם בעבר.

יצחק קדמן: באחד הגרפים הקודמים אתם ראיתם שאילולא קצבאות הבטוח הלאומי, אפילו במתכונתם המקוצצת, היה מספר הילדים מתחת לקו העוני היה מגיע למעלה מ-40%.

יצחק קדמן: ולכן לכל אלה שמתנגדים לקצבאות ולביטוח הלאומי, אם זה לא היה, היו לנו 40% מהילדים מתחת לקו העוני ולכן את הענין הזה צריך לזכור, יש לנו יותר מצוקות, אבל לצערי הרב פחות מענים.

אריה אלדד: הגדרות קו העוני ב-1990 היו אותו דבר?

יצחק קדמן: אותו דבר, 50% מההכנסה.

רן כהן: יש שינוי במספרים, אבל אותן ההגדרות, אפשר להגיד שיש צמיחה.

יפה ציונית: השקף הזה מדבר על מספר משקי הבית עם ילדים עד גיל 17 לפי מספר המפרנסים, ואני הדגשתי פה את מספר משקי הבית שאין בהם מפרנס.

יפה ציונית: מדובר פה באלפים, 73.000, ובמשקי הבית האלה דווקא יש הכי הרבה ילדים, ממוצע הילדים במשק הבית אם נכפיל את המספר הזה נגיע לקרוב 230.000 ילדים שחיים במשקי בית ללא מפרנס.

יפה ציונית: ובמקביל הבאנו את הנתון על ילדים ממשפחות המקבלות דמי אבטלה, ואנחנו רואים ירידה.

יפה ציונית: שוב ירידה דרסטית, ירידה של כ-40%.

יפה ציונית: שוב אותו סיפור של החמרה בקריטריונים לקבלת הגמלה.

עסאם מח'ול: יש לכם נתון של ילדים במשפחות של מובטלים?

שאול יהלום: כן, זה היה השקף הקודם.

שאול יהלום: השקף הקודם הראה, שככל שהאבטלה אז יש יותר ילדים במשפחה בעוני, ללא מפרנס, זה יכול להיות חד הורי, ויכול להיות לא.

שאול יהלום: אבל עדיין ללא מפרנס.

יפה ציונית: כשמדרגים את הישובים לפי רמתם החברתית כלכלית, מחלקים אותם לאשכולות, מהנמוך ביותר 1-10 הגבוה ביותר, רואים שאחוז הילדים הגבוה ביותר נמצא דווקא בישובים החלשים יותר, ככל רמת הישוב החברתית כלכלית נמוכה יותר יש פה יותר ילדים.

יפה ציונית: ואנחנו רואים גם אותם אשכולות, אנחנו רואים פה מתאם בין הרמה החברתית כלכלית של הישוב לבין אחוזי הצלחה בבגרות, ואחוז אלו שעמדו בדרישות הסף של האוניברסיטה.

יפה ציונית: וזה נתון - -

מל פולישוק-בלוך: אבל יש פה הטעיה.

מל פולישוק-בלוך: אתם מדברים על החינוך העברי, מרבית האשכול החברתי כלכלי, 1-2, זה ישובים ערביים, מי שנשאר פה זה 2-3 ישובים חרדיים שלא עומדים בדרישות האוניברסיטאיות מכיוון שהם לא לומדים את מה שצריכים ללמוד באוניברסיטאות.

מל פולישוק-בלוך: זו הטעיה מאד גדולה.

מל פולישוק-בלוך: ב-3-4, אתה רואה שהפער הוא אדיר, רק הנתון של 7% הוא בעיתי.

יפה ציונית: השקף הבא מדבר על החינוך הערבי, והמצב שם עוד יותר גרוע.

רן כהן: אבל פה הפערים הם בכל זאת הרבה יותר קטנים בין ראשון שני, לבין שלישי ושמיני.

יפה ציונית: כי כאן זה חרדים, אבל זה לא כך אם היינו משווים את זה שקף מול שקף.

מל פולישוק-בלוך: ברור שיש פער אבל לא 7%.

מל פולישוק-בלוך: קודם היה 7% בגלל שזה חרדים, וזה מטעה.

מוחמד ברכה: אני לא מבין, אם זה החרדים אז צריכים להיות פחות.

יפה ציונית: לא, הם לא הולכים לאוניברסיטה, הם לא ניגשים לבגרות לכן הנתון הוא פשוט לא מתאים, וזה מטעה.

יפה ציונית: זה מתוך רצון, ולא מתוך כורח.

מל פולישוק-בלוך: זה נכון לעניינים אחרים.

יפה ציונית: שיעור הלומדים במערכת החינוך לפי גיל, מסוג חינוך ב-2003 אנחנו רואים שלמרות הצטמצמות הפערים שהיתה עם השנים עדיין יש פערים בין המגזר היהודי לערבי, הפער מאד בולט עד גיל 4, ומצטמצם בגיל 5, ושב וגדל בגיל 15.

שאול יהלום: אתם רואים כאן שהפער הכי גדול הוא בגיל 2, הגיל הרך, זאת אומרת את רואה כאן פי 8, שהילדים היהודיים הם בגני ילדים בגיל 2-3, ושם לא נמצאים.

רן כהן: זה נתון מאד חשוב.

שאול יהלום: אנחנו יודעים בחינוך שככל שהגיל נמוך יותר האפקטיביות יותר גדולה, בחינוך.

יפה ציונית: עיקר הנשירה מהלימודים מתרחשת בין כתות ט' ל-י"א, סך הכל הנשירה במהלך שנת תשס"ג ובמעבר לשנת תשס"ד, היה 6.2% כאשר אנחנו רואים את הפערים שבין המגזרים השונים, החינוך העברי מול החינוך הערבי ובתוך החינוך העברי אנחנו גם רואים את הפלח של העולים.

יצחק קדמן: הנשירה אצל העולים היא פי 3 בהשוואה לילדים ותיקים יהודים, בעיקר בכתות י"א, יש שם פערים עצומים.

שאול יהלום: איך אתה מסביר את זה שהעולים בשורה השלישית אין בעיה, ובשורה הרביעית יש כאן בעיה פי 3?

יצחק קדמן: פה מדובר על שני סוגי אוכלוסיות.

יצחק קדמן: אוכלוסייה אחת היא ותיקה יותר, כאלה שעלו בשנים מוקדמות יותר וכבר יש סימנים של קליטה בארץ, ולכן הם הולכים להיות דומים יותר לותיקים, בשעה שבשורה האחרונה מדובר בעולים שעלו מ-98 ואילך, שהם העולים החדשים יחסית, ושם עדיין יש את משבר ההגירה על כל מה שקשור בה, לכן שם הנשירה הרבה יותר גדולה.

יצחק קדמן: זאת אומרת, הבעיה היא בעיקר אצל העולים החדשים באמת.

מרינה סולודקין: במקביל, יש שינוי במדיניות של משרד האוצר וכל המערכת הכלכלית כלפי העולים.

ג'רי קליימן: לא כללו את הנשירה הסמויה, ולכן צריך להכפיל את זה פי כמה.

ג'רי קליימן: ילד עולה שמגיע לגיל 15-16 הוא לא נקלט כלל במערכת החינוך, בגלל קשיי שפה ותרבות, אז הוא לא מופיע בגרף.

רן כהן: הוא לא נושר כי הוא אף פעם לא נקלט.

יפה ציונית: יש פחות נשירה עם השנים, אבל בחוק יש פערים בין המגזרים.

יפה ציונית: אנחנו מגיעים לשקף שד"ר קדמן דיבר עליו קודם, על הפניות של ילדים בגיל 0-17 לחדרי מיון ואשפוזים.

יפה ציונית: בין 1995-2003 אנחנו רואים מגמת עליה, היא נמשכת למרות כל השינויים שנעשו, עדיין אין כנראה מענה לבעיה הזאת.

יפה ציונית: זה שקף שמראה את שעות הפניה לחדרי המיון, כ-40% פונים בין השעה 6 ל-12 בלילה, ועוד כ-30% בין 12 בצהרים ל-6 בערב.

מוחמד ברכה: מהי משמעות הנתונים?

יפה ציונית: המשמעות היא שכנראה אין מענה מצד מערכת הבריאות, קופות החולים.

שאול יהלום: על זה דיבר קדמן, הוא אמר שאתה רואה בין 18-24 40%, ובשעות היממה זה רבע, זאת אומרת שיש כאן עליה משמעותית, היה צריך להיות 25%, וזה רבע, למה זה בא, כשאתה בא ב-7 בערב בגלל פצע הכי קטן והמרפאה סגורה, אתה רץ לבית חולים.

מל פולישוק-בלוך: מצד שני, החלק האפור זה רק 5 שעות והחלק הלבן הוא הרבה יותר שעות, אז איך זה מאזן?

מוחמד ברכה: יש פילוח של יהודים וערבים בנתון הזה כדי להראות כמה ערבים פונים?

יפה ציונית: לא, יש רק פילוח לפי בתי חולים.

שאול יהלום: בדרך כלל הערבים פחות, הם לא רצים על פצע קטן לרופא.

יפה ציונית: אחד ההישגים שישראל מתגאה בהם, זה שיעורי תמותת תינוקות, זה אחד המדדים למדינה מפותחת, ויש לציין שיש ירידה לאורך כל השנים בשיעורים.

יפה ציונית: ישנה טבלה שמראה את הירידה, אבל יש פה פער עדיין בין היהודים לערבים, יותר מפי 2, בין 3.6 ל-8.6.

יצחק קדמן: בין האוכלוסייה היהודית והמוסלמית בשיעור תמותת התינוקות.

שאול יהלום: איך 4.9 עומד מול העולם?

יונה אמיתי: במקום טוב מאד.

יונה אמיתי: אנחנו במקום טוב לעומת אירופה.

יפה ציונית: מהנמוכים ביותר, כ- 180,000 ילדים בשנה מגיעים לבתי החולים.

יפה ציונית: זה חלק מהנתון שהראיתי קודם על 550,000 ילדים שפנו לחדר מיון, אבל כאן מדובר על ילדים שנפגעו מתאונות ואושפזו בבתי חולים.

יפה ציונית: זה נתון של מכון גרטנר, ומדובר רק בעשרה בתי חולים, זאת אומרת שהסך הכל פה לא משקף את כלל האוכלוסייה שנפגעה.

יפה ציונית: אנחנו רואים שכמחצית מהילדים שאושפזו נפגעו מנפילות, זה סוג התאונה הכי נפוץ, ועוד כרבע מתאונות דרכים.

יצחק קדמן: אלה דברים שהממשלה לא אשמה.

יצחק קדמן: אין לנו בעיה להאשים את הממשלה, אבל פה זה נתון שהוא בידינו.

יצחק קדמן: בניגוד למיתוסים אגב, עיקר הפגיעות מתאונות של ילדים זה לא בתאונות דרכים, זה רבע מכלל הפגיעות.

יצחק קדמן: עיקר התאונות זה תאונות בית וחצר שאת רובם אפשר למנוע.

יצחק קדמן: 51.5% זה נפילות.

יצחק קדמן: אגב, גם בענין הזה לצערי, באוכלוסייה הערבית יש פגיעות הרבה יותר גבוהות, הרבה פחות תשתית מסודרת וזה כולם כמעט ללא יוצא מן הכלל פגיעות שאפשר היה למנוע אותם.

יפה ציונית: גם חלק מהתאונות האלה ניתן למנוע ממש בקלות, כי רוב הילדים נפגעים מהרעלות בעקבות בליעת תרופות וכימיקלים, הגרף מראה עליה עם השנים.

אריה אלדד: זה נתון של מרכז ההרעלות.

מל פולישוק-בלוך: כמה נפגעו?

מל פולישוק-בלוך: יש כאן גידול, או לא כל כך?

יפה ציונית: יש פה גידול עם השנים, במספר הילדים שנפגעו בתאונות גם מספרית וגם בשיעורים, וזה משקף יותר נכון את המגמה.

יפה ציונית: כאן יש גרף שמראה את הגידול בפשיעה של עולים קטינים, אחוז התיקים שבהם מעורבים עולים קטינים גדל בין 93 ל- 2003 פי 3, וזה נמצא במגמת עליה.

יצחק קדמן: אגב, מספר הילדים העולים בישראל הוא 11% מהאוכלוסייה, כלומר המספר הזה גבוה יותר מפי 2, מחלקם באוכלוסייה, אם שואלים על ההשוואה לאוכלוסייה הכללית.

מל פולישוק-בלוך: בתחום הפלילי?

יצחק קדמן: חלקם בתחום הפלילי, שהוא למעלה מפי 2 מחלקם היחסי באוכלוסייה.

רן כהן: באילו גילאים של בני נוער מדובר?

יצחק קדמן: זה מעל גיל האחריות הפלילית, מ-12 ומעלה.

מל פולישוק-בלוך: זה נתון מאד מדאיג.

יפה ציונית: מספר הקטינים המופנים לשרות המבחן לנוער, בין 90 ל-2003, כמעט והוכפל, רוב המקרים ב-2003 היו מקרי פ.א.

יפה ציונית: עם תיקים פליליים.

יפה ציונית: זאת מפה של פריסת הקטינים שהואשמו ונמצאים בטיפול שרות המבחן לנוער.

יצחק קדמן: בכל הישובים האלה יש יותר מפי 2 מהממוצע הארצי של קטינים, שבגלל עבריינות הופנו לקצין מבחן, זו מפה מאד מעניינת אני לא יודע למה דווקא במעלה אדומים, באריאל, קרית ארבע, וכוכב יאיר, ובמקומות הנוספים שנמצאים פה יש פי 2 עבריינות נוער מאשר במקומות אחרים.

יפה ציונית: מספר התיקים הפליליים ותיקי תביעה שקשורים בהם קטינים גדל בין 2000-2003 בכ- 18%, אנחנו רואים את זה ברוב העבירות, בטחון, אלימות, מין, סמים רכוש.

סוזי בן ברוך: העדות היא על הרכוש, הנתונים כאן של 2003, ב-2004 יש עליה של עוד 12% בעבירות רכוש כשאנחנו מאבחנים בהשפעה של רמת העוני על סוגי עבירות רכוש, פשוט חזרנו לעבירות הקטנות של גניבות מרכבים, גניבות בין ילדים דברים שלא ראינו הרבה מאד שנים לפני כן.

יפה ציונית: זה על מספר התיקים הפליליים ותיקי תביעה שנפתחו בגין עבירות כנגד ילדים במשפחה.

יפה ציונית: היתה עליה עד 2002, ב-2003 יש ירידה שלא ברור אם זה חד פעמי או שזה התחלה של מגמה, נקווה שזו התחלת מגמה.

סוזי בן ברוך: אני יכולה לומר לך שב-2004 יש עליה שוב, היתה ירידה של 2% סך הכל.

יפה ציונית: אלה דיווחים על חשד בהתעללות בילדים, פניות של ילדים לפקידי סעד לחוק הנוער, ונתונים שאספנו מלשכות הרווחה.

יפה ציונית: בין 1995 ל-2003 גדל מספר הדיווחים ביותר מפי 2, והשנה 37,000 זה נתון חסר כי היתה שביתה ממושכת של פקידי סעד וגם ברשויות המקומיות, לכן הנתון הוא לא מדויק.

מל פולישוק-בלוך: אלה דיווחים בלבד, זה לא מה שיש.

יפה ציונית: בהמשך, באותן שנים גדל ביותר מיותר מפי 2 מספר הפניות עקב אלימות במשפחה, הילדים שהופנו לחדר מיון, אנחנו רואים פה עליה מאד גדולה, כמעט בכל הפניות.

שאול יהלום: זה כתוצאה מהעלייה במודעות?

יפה ציונית: גם אנחנו חשבנו כך, אבל עם השנים הסתבר לנו שזו לא רק עליה במודעות, אלא זו עליה אמיתית.

מל פולישוק-בלוך: למה לא?

מל פולישוק-בלוך: ברור שיש עליה אמיתית אבל השאלה היא, באיזה שיעור?

יפה ציונית: כרבע מהילדים היהודים בגיל 12 עד 17, צופים 5 שעות ויותר בימי חול בטלויזיה.

יפה ציונית: ובגלל זה אחוז המתגייסים לצה"ל שמשקלם 81 ק"ג הוכפל בין 83 ל-2003.

יצחק קדמן: זה משקל המתגייסים שהיה יותר מ-81 ק"ג, זאת אומרת שאם היה ממוצע 6.6 בין השנים 83-89, ב-2003 זה גדל פי 2, 12.2 אם זה קשור ל-5 שעות צפיה בטלויזיה או לא אני משאיר לכם.

רן כהן: יכול להיות שהם יותר גבוהים מ-1.80 מ', אז זה בסדר גמור.

יצחק קדמן: יש לנו גם את ההשוואה לפי גובה, הילדים של היום יותר שמנים.

שאול יהלום: רבותי תודה רבה.

שאול יהלום: כפי שאני אמרתי בהקדמה שלי, אחר כך ד"ר קדמן אמר שזה מבצע יחודי, מפעל יחודי למדינת ישראל ואין לי אלא לחזור ובשם כולנו לברך, ושתמשיכו להוציא את השנתון ואנחנו מאחלים שהוא יהיה שנתון יותר טוב אבל אנחנו יודעים שאין כמו טבלאות וסטטיסטיקה כדי לעמוד מול דמגוגיה ומול הבטחות לא מקוימות ומול דברים שאין להם ביסוס.

רן כהן: רציתי לומר, שהנתון הזה הוא לא בזכות הממשלה, כי כל המועצה לא מוכרת בזכות הממשלה.

חגי הלמן: אני בן 16 ולומד בבית ספר רעות פה בירושלים.

חגי הלמן: בוקר טוב, קודם כל אני רוצה להודות על זה שנתנה לנו הזכות לדבר כאן, זה לא דבר ברור מאליו אפילו כשהנושא הוא ילדים ובני נוער.

חגי הלמן: כשמסתכלים על השנתון או על המצגת הזאת, בהרבה מאד שקופיות עולה שאלה למה המדינה לא מצליחה להתמודד עם כל מיני בעיות שקיימות בנושאים שקשורים לילדים ובני נוער במדינת ישראל.

חגי הלמן: אני חושב שזה קצת אבסורדי לשים דווקא על זה את הדגש, כשהמדינה בוחרת במודע להתעלם מקיומם של מאות אלפים של ילדים, 200,000 פחות או יותר ילדים, שגרים בתחומה, או שהם ללא אזרחות 140,000, או 90,000 מתוך אותם 140,000 שבכלל אין להם מעמד חוקי, או יותר מ-2000 ילדים של עובדים זרים, או 46,000 שהם כן מוכרים על ידי המדינה אבל גרים בישובים שלא מוכרים על ידי המדינה בנגב, ולכן גם הם לא מקבלים בכלל זכויות.

חגי הלמן: אני חושב, באופן טבעי, שאת האחריות של המדינה כלפי אותם ילדים שלא ב-100% שיכים לה, היא קצת בעיתית, אבל צריך לזכור שחוץ ממדינת ישראל אף מדינה אחרת לא יכולה לקחת אחריות על הילדים שגרים בתוך מדינת ישראל, ושאותם ילדים, כמו כל ילד, זקוקים לתמיכה של מדינה מאחוריהם, גם כשזו אחת האוכלוסיות שזקוקה להכי הרבה הגנה, אבל גם כי זו האוכלוסייה שתהווה את החברה בעוד כמה שנים.

חגי הלמן: ולכן המדינה מחוייבת להיות אחראית לכל הילדים שגרים בתחומה גם אם הם לא רשומים כאזרחים שלה או אם הם גרים בישוב שלא רשום כישוב רשמי.

שאול יהלום: תודה לך, והוספת זוית ראייה נוספת, אני מניח שהדו"ח הסטטיסטי עסק בדרך כלל במצוי בצורה חוקית ומאזרחי מדינת ישראל הוספת כאן את הבסיס שעדיין יש לנו גם טיפול באלה שנופלים בין הכסאות.

שאול יהלום: תודה רבה.

גילה פינקלשטיין: לצערנו אנחנו רואים הדרדרות עצומה, מדינת ישראל הפכה להיות מדינה אגואיסטית מאד.

גילה פינקלשטיין: לא מקשיבים לילדים, אין שום אוזן קשבת, הילדים הם לא כח אלקטורלי, הם לא כח פוליטי הם לא מצביעים, אז אנחנו לא מתייחסים אליהם.

גילה פינקלשטיין: מאד כואב לראות את הנושאים האלה, אנחנו כמעט ולא מוצאים נקודות אור.

גילה פינקלשטיין: נקודות מאד שהפריעו לי זה 33% מהילדים חיים מתחת לקו העוני, זאת אומרת כל ילד חמישי בישראל הולך לישון כשהוא אומר שלפחות פעם בשבוע הוא רעב, המצב מאד קשה.

גילה פינקלשטיין: למעלה מ-90,000 ילדים חיים בארץ ללא מעמד חוקי קבוע.

גילה פינקלשטיין: 47% בלבד זכאים לתעודת בגרות כשראינו שישובים שיש להם כסף מספר תלמידים זכאים גדול יותר, ישובים שהם עניים מצבם יותר קשה, פחות תלמידים זכאים לתעודת בגרות, כשאנחנו מקווים אותה מהפכה, מהפכת דברת, שהיא לא צריכה לעזור לעשירים, הם במסתדרים בעצמם, אומרת שאחת הנקודות הבסיסיות שלה זה לעזור לישובים ולמשפחות שמצבם הכלכלי קשה, הם יגיעו לתעודת הבגרות כשמצבם הלימודי ישתפר.

גילה פינקלשטיין: ואנחנו נקווה שאכן בנקודה זו באמת יהיה שיפור.

גילה פינקלשטיין: אחד מכלי הפעולה של חבר הכנסת הוא הכלי הפרלמנטרי.

גילה פינקלשטיין: ואנחנו באמצעות הכלי הפרלמנטרי של החקיקה יכולים לעזור ולשפר.

גילה פינקלשטיין: בחודש האחרון התאכזבתי, ושמחתי, בנקודה מסוימת כשאנחנו רואים שעבירות מין נגד קטינים עלו במספר הצלחתי להעביר את היוזמה בנושא של חקיקה של התישנות במקרה של עבירה מינית בקטין על ידי שאינו בן משפחה, מרוץ ההתישנות יתחיל מגיל 18 עד גיל 28, כי אנחנו יודעים שהילד כשהוא קטן הוא לא מבין את העוול שנעשה לו, וככה תוקף מצליח להתחמק.

גילה פינקלשטיין: הפעם אנחנו מקווים שהוא לא יוכל להתחמק והקרבן יוכל להתלונן עד גיל 28, גם אם הוא לא בן משפחה.

גילה פינקלשטיין: הנקודה המאכזבת ופה אני מבקשת את עזרת חברי הכנסת, ועזרת הארגונים השונים, אנחנו שמענו על תאונות דרכים ושמענו ש-23.5% מהילדים נהרגים בתאונות דרכים כאשר קראנו שמידי שנה נהרגים כ-15 ילדים בדרך מבית הספר הביתה, ו-170 נפצעים באורח קשה.

גילה פינקלשטיין: אנחנו יכולים למנוע את זה, אם הם יהיו חגורים, כי אנחנו יודעים שרק רבע מהילדים היו חגורים, בתאונות.

גילה פינקלשטיין: הגשתי יוזמה לחקיקה שהאוטובוסים שמסיעים, המיניבוסים שמסיעים את הילדים לדאוג שהם יהיו חגורים.

גילה פינקלשטיין: משרד התחבורה מתנגד, כפי הנראה ההתנגדות היא לא דאגה לילדים אלה דאגה לתקציב.

גילה פינקלשטיין: קבלתי מחקרים של אנשים שמבינים בנושא הזה, שאומרים לי שזה חיוני מאד שהילדים בהסעות יהיו חגורים, אני מקווה שיושב ראש הועדה החדש יעזור לי בנושא, לקדם את הנושא הזה.

גילה פינקלשטיין: הנושא האחרון, מאחר ואין פה כמעט נקודות אור, יש לנו הרבה מה לעשות, אבל בעיקר כואב הנושא של הילדים הנכים.

גילה פינקלשטיין: ילד שיכול לאכול, שמענו בבוקר, שמעתי את ד"ר יצחק קדמן, ואמר ילד שיכול לאכול בעצמו, ילד שיכול להתלבש בעצמו, כבר הוא לא נקרא נכה.

גילה פינקלשטיין: ואנחנו שומעים שאין נגישות בבתי הספר, מעט מאד בתי ספר עם נגישות לנכים, ההתחשבות בנכים, בנוער הזה, שסובל ממילא היא קטנה וזה נושא שאנחנו צריכים מאד מאד לקדם.

שאול יהלום: תודה, אנחנו עוברים לתלמידה גאיה סעדיה.

גאיה סעדיה: בוקר טוב, אני בת 17 תלמידת כתה י"א בבית הספר רעות בירושלים.

גאיה סעדיה: קראתי הרבה פרקים מהספר, אחד הפרקים היותר מצומצמים בספר, הוא הפרק על ילדים ופנאי, שהנושא הזה בדרך כלל הוא נשמע אולי פחות חשוב, פחות רלוונטי.

גאיה סעדיה: אני חושבת שדווקא הנושא הזה הוא אחד החשובים בגלל המקור לפרקים הנוספים כמו הפרק שעוסק בתאונות ילדים, הפרק שעוסק בילדים וכלכלה, הפרק שעוסק בילדים עוברי חוק, בעצם זה המקור הפנאי?

גאיה סעדיה: מה הם עושים בשעות הפנאי?

גאיה סעדיה: למרות זאת הנתונים בפרק הזה הם די מצומצמים עקב חוסר מידע.

גאיה סעדיה: בפרק הזה עברתי על כל התרשימים בענין רב, בכל הנושאים של הבילוי מחוץ לבית, בכל הנושאים של היציאות של הנוער לחו"ל, ודווקא בחרתי להתעמק יותר בתקשורת.

גאיה סעדיה: אינטרנט וטלויזיה שלדברים האלה, לתקשורת הזאת יש גם לנוער שהגישה שלו לדברים האלה היא יותר גדולה בגלל שזה גם מבחינה כלכלית פחות יקר, ויותר זמין.

גאיה סעדיה: מי שיסתכל בספר תרשים 6ג', אחד התרשימים, עוסק באחוז בני הנוער היהודי בגיל 12-17, הגולשים באינטרנט מהבית לפחות פעם בשבוע בממוצע.

גאיה סעדיה: התרשים הזה מראה שקצת יותר ממחצית בני הנוער, המספר המדויק הוא 56.3% כן גולשים בממוצע פעם אחת בשבוע.

גאיה סעדיה: התוצאות מעודדות כי מהצד אנחנו רואים שהמחצית השניה לא גולשת וגם לא נחשף לתכנים השליליים יותר.

מל פולישוק-בלוך: מוצאים גם דברים חיוביים באינטרנט לא רק שליליים.

גאיה סעדה: ברור, אין ספק.

גאיה סעדה: מוקד התקשורת הנוסף הוא הטלויזיה.

גאיה סעדה: לוח 6.3 מציג את מספר השעות שבהם הצפיה של בני הנוער היהודים בגילאי 12-17, בימי חול.

גאיה סעדה: וכאן לעומת המסקנות בסעיף האינטרנט הם קצת מדאיגות יותר, לעומת 4.9% לבני הנוער שצופים שעה אחת ביום, בטלויזיה האחוז של בני הנוער שצופים 5 שעות ביום הוא 25.5 שזה המון, ראינו את זה גם במצגת, מה שמביא אותנו גם לעובדה שבני נוער רבים נחשפים למסרים שהם שליליים, אלימות, דברים גסים ומסרים מילוליים בוטים, וזה כמובן משפיע על הנוער במודעות או בחוסר מודעות.

גאיה סעדה: יש עוד תרשים 6 י', שמציג את שעות הצפיה של בני נוער בטלויזיה וגם הנתונים המתקבלים מהתרשים הזה הם גם מדאיגים.

גאיה סעדה: אחוז גדול מבני הנוער מבלים עד שעות הלילה המאוחרות שזה 12 והלאה, בצפיה בטלויזיה והדבר כמובן ישליך על רמת הריכוז ויכולת הלימוד שלהם או העבודה שלהם, במוסד או במסגרת שבה הם נמצאים.

שאול יהלום: אפשר לראות חדשות מה שהיה או מהיום למחר.

שאול יהלום: תודה רבה.

שאול יהלום: יוסי שריד: תודה אדוני היושב ראש, גברתי היושבת ראש, שני יושבי הראש.

שאול יהלום: גם אני רוצה להצטרף לדברי השבח והמחמאה שניתנו כאן למועצה לשלום הילד ולד"ר יצחק קדמן, עובדיו ועובדותיו.

שאול יהלום: נפלה בחלקי הזכות לעבוד בשיתוף פעולה מלא, אני מרשה לעצמי לומר אפילו פורה, עם ד"ר קדמן ועם המועצה כאשר עבדתי במשרד החינוך וגם לפני וגם אחרי וגם עכשיו.

שאול יהלום: הרבה שמות אדוני היושב ראש נשאים בארץ לשווא.

שאול יהלום: אבל נדמה לי ששם הילדים אנחנו נושאים לשווא יותר מאשר כל שם אחר.

שאול יהלום: הרי לכאורה על פי הדימוי העצמי שלנו אנחנו בכלל מדינת הילדים, הרי אנחנו העם היהודי, העתיד טמון בילדים, ילדים זה שמחה.

שאול יהלום: מי כמו העם היהודי יודע לגדל ילדים.

שאול יהלום: המשפחה, המשפחה היא מבצרנו, משוש הלב ומחמאה לנפש והילדים הם הקרבנות העיקריים של החברה הישראלית, וזאת עובדה.

שאול יהלום: אני לא יכול להתימר ולומר שקראתי את הדו"ח כי כרגע קבלתי אותו, עדיין למרבה הפלא לא הצלחתי לקרוא אותו, אבל מצב הילדים בארץ מוכר, והילדים הם הקרבנות העיקריים של החברה הישראלית.

שאול יהלום: לכן גם האמירה הזו שנשמעת היא כמו מנטרה, שמה, אין לנו דבר יותר חשוב מהילדים, יש לנו המון דברים יותר חשובים מהילדים.

שאול יהלום: הילדים הם, לא רוצה לומר ולא רוצה להגזים, לומר האחרונים בתור, אבל יש לנו המון דברים יותר חשובים מהילדים.

שאול יהלום: אגב , לו באמת הילדים היו הדבר הכי חשוב, בחיינו, כפי שאנחנו לפעמים מתגדרים ומתימרים, אז הרבה דברים היו שונים בארץ, אולי גם המערך הפוליטי היה שונה בארץ.

שאול יהלום: הילדים, אבל הם הקרבנות העיקריים.

שאול יהלום: אפשר כמובן להביא הרבה מאד דוגמאות אבל אני רוצה להביא שתיים, ולהסתפק בזה, כי אין טעם בהכברת מילים.

שאול יהלום: הדוגמה הראשונה, מה יותר ילד מילד, האם יש דבר שהוא יותר ילד מילד?

שאול יהלום: יכול להיות שיש.

שאול יהלום: למשל, פגים, אולי הם יותר ילדים מילדים.

שאול יהלום: ואנחנו מכירים ויש כאלה שאולי מכירים באופן בלתי אמצעי, את הנושא גם הוא עגום למדי של הפגים, ברגע זה שאנחנו יושבים אדוני היושב ראש ודנים, מתים פגים במחלקות הפגים בישראל.

שאול יהלום: ולכן לפעמים אני מתרשם שהדיבורים שלנו ברגע זה, הם יותר נלעגים מתמיד, ברגע זה שאנחנו יושבים כאן מתים פגים, איך אני יודע, כי מנהלי המחלקות מעידים, הרופאים מעידים, הם אומרים, מתים אצלנו פגים.

שאול יהלום: לא צריך להיות רופא, נדמה לי, כמו אריה עמיתנו, כדי להבין שכאשר ילדים נולדים ומשקלם 500, 600, 700, 800 גרם, 1 ק"ג, והם אינם מקבלים את הטיפול הראוי אז אחד מן השתיים, יש שתי אפשרויות, יש גם שלישית כמובן, שבמקרה תוך כדי טיפול מאד מסור ככל שרק ניתן הם יוצאים בשלום.

שאול יהלום: אבל שתי אפשרויות אחרות, האחת שמתים, והאחת שיוצאים פגומים.

שאול יהלום: לי נוח לדבר במושגים כספיים, גם במקרה הזה, אבל כל מדינה שעיניה בראשה, היתה מבינה שהפג הפגום הרי יעלה למדינה לאין ערוך פי כמה וכמה אלף מונים, כאשר הוא איננו מקבל את הטיפול הנכון.

שאול יהלום: אבל זה לא מעניין אף אחד.

שאול יהלום: איך אני יודע שאין זה מעניין אף אחד, כי דבר וחצי דבר לא נעשה לתקנת הענין.

שאול יהלום: אז אני רק רוצה שנדע שתוך כדי כך שאנחנו מחליפים כאן דברים, במדינת ישראל שהיא מדינת הילדים, מדינת היהודים, ברגע זה מתים פגים.

שאול יהלום: הדוגמה השניה שאני רוצה להביא, שנים, ממש שנים, אני כאן ארשה לעצמי לשרבב איזו נעימה אישית, שנים אני מנהל קרב, קרב מאסף, מול בין השאר, לא רק האוצר אלא גם ממסד אקדמי שגרם נזקים שלא שישוערו כאשר הוא הפיץ את הבדותה שבמדינת ישראל משקיעים בחינוך יותר מאשר בכל מדינה מפותחת אחרת.

שאול יהלום: ואני מוכרח לומר, שבמשך שנים ארוכות אני מרגיש איזה תחושה של אין אונים, אני לא יודע מה לעשות כבר עם זה.

שאול יהלום: וכמובן הממשלה ובעיקר משרד האוצר, עטים על הנתונים האלה כמוצאי שלל רב, משקיעים, מה אתם רוצים בכלל זה סימן שגם המון בזבוז, ויש בזבוז.

שאול יהלום: בהשוואה לכל מדינה אחרת ב-OACD, ההשקעה בהשוואה לתוצר הלאומי הגולמי ההשקעה הממלכתית בחינוך היא בין הגבוהות ביותר.

שאול יהלום: היתה רק בעיה אחת, בנתון הזה, זה היה אגב גם נכון, היתה רק בעיה אחת בנתון הזה לא בעיה מי יודע מה, לא ספרו את הילדים.

שאול יהלום: נכון, אגב, למה לספור את הילדים, הילדים לא כל כך רלוונטיים לענין, בכלל היה הרבה יותר קל לנהל את מערכת החינוך בעיקר בקדנציה הזו בלי ילדים, כפי שהיה הרבה יותר קל לנהל את המדינה בלי אזרחים, אני אומר לכם שזו יכולה היתה להיות ממשלה נפלאה, אלמלא היו אזרחים כאן.

שאול יהלום: אילמלא היו ילדים זו היתה מערכת חינוך למופת, לא ספרו את הילדים.

שאול יהלום: מה לעשות, ישראל בהשוואה למדינות ה-OACD יש הרבה ילדים, אבל מה הנתון הרלוונטי האחד והיחיד ואין בילתו, הנתון האחד זה כמה את המשקיע בילד, מה זה משנה התוצר הלאומי הגולמי,וכל השאר, זה הרי דברים בטלים, ההשקעה בילד, וכאשר מגיעים להשקעה בילד אנחנו בתחתית הסולם ואחר כך ממש תמהים, אם אנחנו בתחתית הסולם בהשקעה, אז איך זה המוח היהודי, שמעת על המוח היהודי, איך הוא לא מפצח עד כי כך, הכרת באחרונה, איך הוא לא מפצה במידה כזאת שאנחנו לא נמצא את עצמנו בתחתית סולם ההישגים.

שאול יהלום: כל זמן, וגם הועדה הזאת נותנת את ידה הרבה פעמים, גם בועדה הזאת שמעתי הרבה דיבורים, תראו איזו השקעה אדירה יש לנו בחינוך, אין שום השקעה אדירה בחינוך.

שאול יהלום: 90% מתקציב החינוך הוא תקציב למורים, והמורים כידוע הם מעשירי הארץ, אתם יודעים שהמשכורות, משכורות עתק.

שאול יהלום: מה שאותי תמיד מטריד, שאולי אנחנו לפחות נעשה מאמץ כדי שתהיה קצת יותר התאמה בין הדברים שאנחנו דורשים, לבין הדברים שאנחנו לפחות מנסים לקיים.

שרי גייגר: בוקר טוב, גם אני תלמידה מבית ספר רעות, כתה י"א, בת 16.

שרי גייגר: בחרתי להתמקד בנושא הילדים לחינוך במדינת ישראל, כי זה נושא שמאד רלוונטי להרבה נושאים אחרים.

שרי גייגר: מצב החינוך משפיע על הרבה דברים אחרים.

שרי גייגר: אני קצת מפחדת להגיד את זה כי אנחנו כל כך מדברים על ירידות ועל דברים לא טובים, אבל ממה שקראתי אנחנו בדרך הנכונה.

שרי גייגר: יש עליה באחוז התלמידים שעדיין נמצאים בבתי ספר, בגיל 17, יש עליה באחוז התלמידים שזכאים לתעודת בגרות, שזה כן עליה, שזה כן משהו שאסור להתעלם ממנו, אנחנו כן התקדמנו לאן שהוא.

שרי גייגר: למרות זאת, עדיין יש דברים שכן נורא בעיתיים ובלטו לי לעין.

שרי גייגר: נושא אחד זה אי השויון הטוטאלי בין החינוך היהודי לחינוך הערבי.

שרי גייגר: האי שוויון גורם לחינוך לא שוויוני, גורם לאזרחים מסוג א' ואזרחים מסוג ב', לאנשים שיש להם השכלה יותר גבוהה והשכלה פחות גבוהה, לפי מגזר, וזה פשוט גורם להפליה טוטאלית וזה מצב שחייבים להתייחס אליו.

שרי גייגר: לפי הנתונים במערכת החינוך התלמידים בגיל 17, במערכת החינוכית היהודים זה 94% שעדיין נמצאים במערכת החינוך, והערבים זה 79%.

שרי גייגר: הזכאים לתעודות בגרות במגזר העברי זה 57%, ובערבי 41%.

שרי גייגר: ואלה דברים נורא בעיתיים, ותעודת הבגרות זה מכניס אותי לדבר השני שנורא מפריע לי.

שרי גייגר: אחוז הזכאים לתעודת בגרות הוא נורא נמוך.

שרי גייגר: לפי נתונים הלומדים במערכת החינוך הם 79% בגיל 17, נגשים לבגרויות הם 70%, ותלמידים שיוצאים זכאים בתעודת בגרות הם 46%.

שרי גייגר: זה נושא מאד בעייתי.

שרי גייגר: לדעתי יש הרבה גורמים שמשפיעים על זה, זה יכול להיות איך שאופן הבחינה, זה יכול להיות הנושאים של הבחינה, זה יכול להיות ההכנה לבחינות, יש בעיה שפחות מחצי מהאוכלוסייה שלנו לא יוצאת עם תעודת בגרות.

שרי גייגר: אני בטוחה שיש לנוער שלנו הרבה יותר פוטנציאל מזה ושהם צריכים לבטא את זה בדרך אחרת.

שרי גייגר: צריך לתת להלם איזה שהוא מענה אחר.

רן כהן: בועדת חקירה פרלמנטרית לפערים החברתיים, המומחים של משרד החינוך העידו שהפוטנציאל האינטלקטואלי של תלמידים להגיע לזכות בתעודת בגרות הוא 70% לפחות.

רן כהן: 46% זה אומר ש-24% יש להם את הפוטנציאל אבל הם לא מגיעים בגלל מערכת החינוך.

יוסי שריד: זה לא נתון מדויק, וגם ד"ר קדמן יאשר, שזה לא כולל תלמידות ותלמידים שעמדו בבחינות הבגרות ואבל חסרה להם בחינה, כעבור שנתיים שלוש, מתווספים לפחות עוד 10%, במובן הזה דווקא זה לא נתון מדויק.

יוסי שריד: בתוך שנתיים שלוש, ובוודאי שנתיים שלוש לאחר הצבא יש תיקון של עוד 10%.

שאול יהלום: אל תדאגי, תמיד שרי חינוך לשעבר מגינים על הנתון הזה, ואומרים שהוא נתון לא מדויק.

יוסי שריד: אני חושב שבנתון הזה יש הרבה זיוף, כי גם אין 46%, חלק גדול מתעודות הבגרות שאת מדברת עליהם ומופיעות כאן בגדר הזכאות הם לא תעודות בגרות, זה הכל העמדת פנים.

יוסי שריד: זה לא תעודת בגרות, אי אפשר לעשות עם זה שום דבר.

שרי גייגר: כמה נקודות לסיום.

שרי גייגר: בעמוד 117, בית ספר, מתארים כל מיני עליות במספר התלמידים שעיין נמצאים במערכת החינוך, אבל בנתון אחד יש ירידה, של מספר התלמידים שנמצאים במסגרות מיוחדות, כאילו במסגרת מיוחדת.

שרי גייגר: קראתי את ההמשך שמסביר שהם משלבים אותם במערכות רגילות, לבתי ספר רגילים, וזה מדוע יש ירידה בתלמידים בבתי ספר מיוחדים.

שרי גייגר: השאלה שלי, האם התלמידים האלה מקבלים באמת מענה על הצרכים שלהם בבתי הספר הרגילים?

קריאה: התשובה היא שלילית.

שאול יהלום: לא, והיו על זה שני בג"צים, היא בוודאי יותר טובה מאשר בסגרגציה אבל, אין ילדים אצלכם בבית הספר?

שרי גייגר: יש לנו המון, ונראה לנו שאנחנו אחד מבתי הספר שבאמת יודע איזו השקעה כספית צריך כדי לתת לתלמידים האלה מענה, הם מקבלים, אצלנו אני מאמינה שכן, אבל אני לא יודעת כמה זה בכלל עונה.

שאול יהלום: אז יש לך את התשובה, אם בתי ספר, ומורים, והורים ותלמידים מתייחסים לענין, מבחינתנו הועבר בכנסת בקדנציה הקודמת חוק שילוב, מול משרד החינוך והאוצר שלא נתנו את התקציב, אבל לאט נכנסת לתודעת גם נותני התקציבים שכל ילד שראוי ומתאים ללמוד במסגרת משולבת רגילה, זאת העדיפות הראשונה, וכך צריך להיות, וכל העזרה שהמדינה נותנת לו במסגרת של החינוך המיוחד היא צריכה לתת לו כאן.

שאול יהלום: אבל כמובן שהמון תלוי, ואנחנו שעובדים בענין רואים בתי ספר מצטיינים בענין הזה, המון תלוי בחברים, במורים, בסביבה ואם כל אלה חיוביים, אז ברור שהתוצאה חיובית פי כמה וכמה, היא לשני הצדדים, לא רק לצד אחד.

שאול יהלום: תודה רבה.

מוחמד ברכה: ראשית אני רוצה לברך את המועצה לשלום הילד ואת ד"ר קדמן.

מוחמד ברכה: אני חושב שהם עושים עבודה מצוינת, עבודה שכנראה אם אנחנו נסמוך על הצינורות הממלכתיים תמיד הנתונים האוביקטיבים כביכול יוטו לכיוון האמירה הפוליטית של הממשלה, אני חושב שהעוגן הזה שנקרא המועצה הלאומית לשלום הילד, עוגן של הילדים והמגן הילדים הוא דבר מאד חשוב וכל הברכות ללא מליצות וללא הגזמות.

מוחמד ברכה: אני יכול לעשות מה שעושים בדרך כלל בדיונים כאלה, להתעכב על כמה נתונים ואז להביע זעזוע ולהגיד כמה שזה קשה וכמה שזה נורא.

מוחמד ברכה: והדברים מדברים בעד עצמם שהם אכן ככה.

מוחמד ברכה: אבל, אני חושב שאסור לנתק את הנתונים האלה ממה שעושה הכנסת, אנחנו עומדים כנראה בשבועות הקרובים לדון בתקציב המדינה לקריאה שניה ושלישית, על המחויבות שלנו כועדות של הכנסת, גם ועדת חינוך וגם ועדת עבודה ורווחה, לצד המחויבות הפוליטית.

מוחמד ברכה: אבל גם מעל למחויבות הפוליטית מפלגתית של קואליציה ואופוזיציה, מה אנחנו מחויבים לילדים.

מוחמד ברכה: בסופו של דבר אם אנחנו לא נותנים, פורעים את השטר הזה לילדים, ולדורות הבאים, אני חושב שאנחנו מועלים בתפקידנו.

מוחמד ברכה: אם אנחנו מסתכלים על הנתונים שפורסמו רק בשבועות האחרונים, שהחברות הגדולות השיגו רווחים של 93% בשנה האחרונה, של הבנקים בתשעה החודשים האחרונים השיגו 75% יותר רווח, לא רווח, יותר רווח.

מוחמד ברכה: ובאותו זמן דו"ח העוני מדבר על 100,000 אזרחים ששקעו מתחת לקו העוני, לאן הדברים האלה יובילו.

מוחמד ברכה: אז מדברים על צמיחה, צמיחה אנחנו יודעים שיש צמיחה, אבל אנחנו גם יודעים לאן מתנקזת הצמיחה הזו, לאלו כיסים, גם לחברות הגדולות וגם לבנקים.

מוחמד ברכה: כי העובדה, יש כאלה שפשוט ממריאים לשמים, ויש כאלה ששוקעים לתוך הבוץ של העוני.

מוחמד ברכה: לכן אני חושב שלהטיף ולגלות סימני זעזוע לנתונים, אז כולנו נעשה את הפוזה הזו, ואחר כך נצא ויגידו היה שידור ישיר בטלויזיה בערוץ הכנסת.

מוחמד ברכה: מה אנחנו עושים, מה אנחנו מחויבים כחברי כנסת, כחברי ועדת חינוך ותרבות, כחברי ועדת העבודה והרווחה וכחברי כנסת בכלל, מה אנחנו מחויבים נקודתית לקראת ההצבעה על התקציב בקריאה שניה ושלישית.

מוחמד ברכה: אני למרבה הצער לא רואה, אם אני לא טועה, חברי קואליציה, אני לא רואה פה.

מוחמד ברכה: אף אחד.

מוחמד ברכה: לכן, אני מציע לשלוש הועדות, לחבר הכנסת רן כהן, אני מאחל לך ומברך אותך בתפקיד החדש כיושב ראש הועדה לזכויות הילד, ומאחל לך הצלחה.

מוחמד ברכה: אתה עומד בצומת מאד חשובה.

מוחמד ברכה: לכן אני מציע שניקח את הנתונים האלה, נעקוב, ששלושת יושבי ראש הועדות, ישבו יחלקו את החומר הזה וכל ועדה תעקוב.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו אכן מתכוונים לעשות זאת.

מוחמד ברכה: המשפט האחרון הוא אכן נוגע לדברי שרי, שחסכה לי הרבה דברים, ואני חושב שהקול הצעיר הזה שפשוט מתרעם על הפליה וחוסר השוויון, הוא דבר שצריך לשמש נר לרגליהם של חברי הכנסת, ופה שוב, אני לא יודע אם יש השקפה פוליטית כל שהיא, ימנית או שמאלית שיכולה להצדיק הפליה של ילדים.

מוחמד ברכה: ולכן, בו בענין הזה לא נעשה חישובים, ולא חישובים פוליטיים, לא מכאן ולא מכאן, אני חושב שיש מקום בתוך המעקב, צריך להתיחס לנושא הזה של ההפליה כאחד הדברים שמחייבים טיפול מאד עמוק.

שאול יהלום: תודה רבה.

שאול יהלום: המקרים הכי קשים שצריכים לקחת בחשבון, מגיעים למדור הנוער של המשטרה.

שאול יהלום: ונשמע כמה מילים מסנ"צ סוזי בן ברוך ראש מדור הנוער באגף החקירות במשטרה.

סוזי בן ברוך: מצטרפת לברכות לחבר הכנסת רן כהן.

סוזי בן ברוך: האינטראקציה בין ועדת זכויות ילד למשטרה היא מאד אינטנסיבית, מכורח הנסיבות, ואני בטוחה שתהנה מאיתנו כמו שנהנה קודמך.

סוזי בן ברוך: אני מקווה שזה יהיה הדדי.

סוזי בן ברוך: ברכות גם לד"ר קדמן, ורק להזכיר שאנחנו גם כן צינור ממלכתי, ומי שמעביר את הנתונים לד"ר קדמן, בין השאר זה הצינורות הממלכתיים.

סוזי בן ברוך: ומשטרת ישראל אף פעם לא מסיטה את הנתונים, ההפך אנחנו מציפים, מציפים ומבליטים אותם כי אנחנו טוענים כי מי שמכיר את הנתונים האמיתיים גם יטפל במצב, בלי שום כוונה להסתיר שום נתון.

סוזי בן ברוך: תיקון קל, זה לא ילדים בישראל בשנת 2004 אלא בשנת 2003 כי הספר הוא על נתוני 2003.

סוזי בן ברוך: אני קונה את הנתונים של 2003 גם ל-2004, לצערי הם לא כאלה, הנתונים בשנת 2004 בנושא מעורבות של קטינים בפשיעת נוער גבוהים הרבה יותר מ-2003, והתמונה הזאת לא תלך ותשתפר כל עוד המצב שתיארתם בתחילת דבריכם ישאר כפי שהוא.

סוזי בן ברוך: נקודת ההדגש החזקה שאני רוצה להביא אותה כאן זה נושא הרווחה.

סוזי בן ברוך: נער שנעצר נכלא או לא נכלא, נעצר ומגיע למשטרת ישראל, נחקר, אם הוא לא מקבל מיד טיפול לאחר מכן, חבל על כל העבודה של כולנו.

סוזי בן ברוך: נקודת הרצף הטיפולי בעשר השנים האחרונות במדינת ישראל, הולכת ונעלמת.

סוזי בן ברוך: כל עוד לא יוספו פקידי סעד לחוק הנוער וקציני מבחן לנוער שמטפלים בילדים שאנחנו עוצרים או מעכבים, הם חוזרים אלינו חזרה.

סוזי בן ברוך: לכן כמות פשיעת הנוער בישראל לשנת 2004 עלתה בעוד 13%, מ-2003 עד ל-2004 13% זה כמות תיקי הנוער, כמובן שזו פונקציה של עשיה משטרתית הרבה יותר אינטנסיבית מאשר בשנים עברו, כי זה לא סוד שמשטרת ישראל הוסיפה 100% תקנים ב-4 השנים האחרונות כולם בשטח, כולם ידיהם מלאות בעשיה.

מל פולישוק-בלוך: מה קרה במקביל?

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת שלא את זו שצריכה לתת את התשובה, אבל את נחשפת לעובדות.

סוזי בן ברוך: הם לא קיבלו מצבת של תקנים, ד"ר קדמן יודע יותר טוב ממני, חלה ירידה, מכח הנסיבות גם יצאו לחופשות לידה וכו', יש לנו ערים שלמות שבכלל אין קציני מבחן לנוער ועל כך התריע ד"ר קדמן, והיתה ישיבה בועדת זכויות הילד לאחרונה, לא קבלו יותר תקנים ברשתות רווחה, לא בפקידי סעד ובוודאי לא בשרות מבחן לנוער.

רן כהן: במקום שהמדינה לא מטפלת ברשויות הרווחה, הדבר עובר למשטרה.

סוזי בן ברוך: אין ספק, אבל אותו דבר לגבי המשוטטים למיניהם.

סוזי בן ברוך: נקודה אחרונה, אנחנו עדים יותר ויותר מעורבות של נערות בפשיעת נוער.

סוזי בן ברוך: עד לפני חמש שנים בוודאות הייתי אומרת שפשיעת הנוער בישראל היא פשיעה של בנים.

סוזי בן ברוך: יש לנו היום 11% מסך כל המעורבים שהן בנות.

סוזי בן ברוך: הרבה מאד סמים, הרבה מאד אלכוהול שמביא לאלימות, הרבה מאד אפילו גניבות, וזו נקודה שכדאי לזכות אותה בתשומת לב מיוחדת כי זה הולד ועולה כלפי מעלה.

עסאם מח'ול: אני רוצה להצטרף לברכות למועצה לשלום הילד ואני רוצה להגיד שהתרומה של המועצה ושל הנתונים שהיא עושה ושל העבודה שהיא עושה היא לא עונתית, היא לא מתחילה ולא נגמרת עם הצגת הדו"ח הזה, זו עבודה שאנחנו נהנים ממנה כחברי כנסת ונעזרים בה במשך השנה כמעט כל יום מידי שבוע בשבוע, ואני רוצה לברך על כך.

עסאם מח'ול: אני רוצה להגיד כמו שאומרים ברדיו ובטלויזיה, זה לא גורל זה מחדל.

עסאם מח'ול: ומחדל צריך לחקור לדעתי, אני חושב שהגיעו מים עד נפש, אי אפשר להמשיך ולהזדעזע מול נתונים כאלה שאנחנו רואים אותם.

עסאם מח'ול: מעבר לזה אני חושב שגם אם היו יושבים כאן נציגי הקואליציה היום, הם היו מזדעזעים והיו מרימים קול, והיו כמה שהמצב לא טוב.

עסאם מח'ול: השאלה היא איך מונעים את המצב הזה, ואני חושב שחובתם של חברי הכנסת היא לא רק להזדעזע אלא היא למנוע את הדברים האלה, ואני אגיד עוד דבר לא לניגוח פוליטי, אבל גם כאלה שמזדעזעים, במו ידיהם הצביעו בעד תקציב ובעד מדיניות שהביאה לתוצאות האלה בסופו של דבר.

עסאם מח'ול: אי אפשר להמשיך עם הדבר הזה.

עסאם מח'ול: אני חושב שהגיע הזמן לנתק את הנושא של הילדים ולהקים מסביבו קואליציה ולובי גדול, חוצה גבולות, כדי שימנע הצבעה שפוגעת בילדים גם בתקציב, גם למרות המחויבות הקואליציונית שישנה.

עסאם מח'ול: אני רוצה להגיד רק דבר אחד שהוא בקונטקסט של הילדים הערבים.

עסאם מח'ול: כשאנחנו מדברים על עוני וכו', וכמעט בכל תחום שלילי הם עוד צעד אחד יותר קדימה, מדברים על כל ילד שלישי בישראל שהוא חי מתחת לקו העוני, אנחנו מדברים על כל ילד ערבי שני שהוא חי מתחת לקו העוני.

עסאם מח'ול: מה שאני רוצה להגיד, הועדה הזאת אם היא רוצה להתייחס לנושא הזה ברצינות היא לא יכולה לבטוח על אווירה שנוצרת גם על ידי העיתונות גם על ידי פוליטיקאים שמתיחסת לילדים הערביים כסכנה דמוגרפית, שמתייחסת אליהם כאל איום שצריך להזהיר ממנו כל שנה מחדש, וכל חודש מחדש.

שאול יהלום: אנחנו מתנצלים בפני כל האנשים.

שאול יהלום: חבר הכנסת אלדד יגיד כמה מילים, אחר כך כל אחד יש לו עוד משפט אחד לא נסכם כי אין זמן, אבל אנחנו נמשיך בישיבה שניה שהייתי קורא לה את המסקנות, ואז כל המוזמנים כאן, אלה שלא דיברו, יוכלו להביא את דברם, ואני מתנצל מראש.

אריה אלדד: חבר הכנסת ברכה צדק, לחברי כנסת יש כלי פשוט מאד להביע את דעתם על המצב וזה להצביע על התקציב, אבל זה לא בכדי שיושבים פה רק חברי אופוזיציה, וגם אם היו פה חברי קואליציה והיו מזדעזעים כמונו בסוף, מה שהציע חבר הכנסת מח'ול לא ראלי בתמונה הפוליטית שלנו, אנחנו לא תמימים.

אריה אלדד: לא יהיה לובי שיחצה את הקואליציה והאופוזיציה כי בסוף יש דברים חשובים יותר, ולכן הקואליציה בעד התקציב, והאופוזיציה במקרה הטוב, האופוזיציה תצביע נגדו, אם לא יהיו דילים למיניהם.

אריה אלדד: לכן, מעבר לאמירה הזאת שהיא חשובה, וזה תפקידנו להאבק ברמה האופוזיציונית הזאת, נדמה לי שאם כל אחד מאיתנו יקח פרק אחד, מעבר למה שהועדות יקחו למעקב, כל אחד מחברי הכנסת יקח פרק אחד שמעניין אותו, שקרוב ללבו שהוא יכול לעשות בו ויתעסק בו בחקיקה, שזה לא המלחמה הגלובלית מול האוצר שישפר את הקצבאות, אלא יתקן חלקת אלוהים קטנה אחת, אולי נצליח לשפר פה ושם.

שאול יהלום: תודה רבה.

שאול יהלום: עכשיו שלושה משפטי סיכום מכל אחד מאיתנו, אני אפתח ברשותכם ואחר כך מלי פולישוק, ורן כהן יסיים.

שאול יהלום: התודות פה נאמרו, ההוקרות נאמרו, אנחנו מצפים מהמועצה לשלום הילד אשר יחד איתנו תגיש לנו תכנית מאבק, נקרא לה תכנית המאבק של המסקנות, וכל אחד מאיתנו נאבק הרי והדברים משמשים לנו, הייתי אומר בסיס לעבודת ועדותינו.

שאול יהלום: ואנחנו בקיאים בנושא, רן כהן עמד בקדנציה הקודמת כיושב ראש ועדה פרלמנטרית שחקרה את הנושא, וכולנו עוסקים כל הזמן בנושא, ואין לנו ספק שאף על פי כן אנחנו צריכים לערוך מאבק סיסטמתי מתוכנן, כולל חקיקות, כולל כל היוזמות שלכם לחקיקות שמפעם לפעם מצליחות, ולכן בסופו של דבר כשאתה מסתכל לאורך השנים אתה רואה ששינינו בתמונת מערכת החוקים, ועשינו הרבה ועדיין צריך לעשות הרבה.

שאול יהלום: אני חושב שהזעקה שאנחנו גם כאופוזיציה לפעמים, אבל גם אם הקואליציה זועקים, כל אחד מאיתנו רואה שקצת שיפורים היא מביאה.

שאול יהלום: לא מהפכות, אבל שיפורים בכמה נושאים מביאה ואנחנו נמשיך בכך, הדברים ישמשו אותנו, ואני מציע שאחרי שאתה תגיש לנו בזמן הנתון שלך, נעשה עוד ישיבה, שזה יהיה נייר עבודה לדון בדרכי המאבק לתיקון כל הנתונים של השנתון הסטטיסטי.

מל פולישוק-בלוך: אתה בהחלט אמרת מה שהתכוונתי לומר, תכנית עבודה, שמענו את הבעיות עכשיו צריך ללכת לביצוע.

מל פולישוק-בלוך: אני רשמתי לעצמי מספר ישיבות לא לחכות עד שאתם תבואו אלינו שוב, כי זה יקח לכם זמן, מספר ישיבות, אני יכולה כבר להגיד לך שאחת מזה פערי הסיכוי בין ילדים יהודים וערבים, נושא שאני אשמח לעשות יחד איתך, פעילות ספורט של ילדים, שעות פנאי של ילדים, חשיפת ילדים לתרבות, כמובן נושא החינוך של ילדים זה כל הזמן אנחנו עוסקים בהיבטים שונים התרבות, אבל באמת יותר ברמה של פעילות ומה אנחנו יכולים לשפר ואיפה.

מל פולישוק-בלוך: ואני מציעה שנקבע כבר מועד לאפריל, כדי שיהיה לנו דד ליין, שאנחנו באים לישיבה המשותפת הנוספת כשכל אחד בועדה שלו קידם כמה נושאים, ואנחנו רואים מאיפה אנחנו ממשיכים הלאה.

רן כהן: אני רוצה רק לסיום לומר, שנקודת האור היחידה בדיון הזה, לצערי, זה המועצה לשלום הילד ובני הנוער.

רן כהן: שכל הסקירות של שלותכם היו באמת מאלפות, ואתם יודעים מה, גם זה נכס, כי כדי להלחם על הטוב ונגד הרע צריך שיהיו כלים, ולפחות אנחנו יכולים להתברך בכך שיש לנו פה הכלים.

רן כהן: אני חושב שאחד הדברים החשובים כאן להגדרה, זה בכל זאת לנסות ומכל הממצאים האלה ללמוד בעצם מה כאן קורה.

רן כהן: אני לא חושב שיש כאן מדיניות אנטי ילדים, זה לא המצב, שיש תקציב אנטי ילדים, יש מדיניות שהיא מדיניות אנטי חברתית, ומדיניות פערים, וחברה שהופכת להיות יותר ויותר אלימה, והקרבנות שלה זה הילדים.

רן כהן: זה בעצם מה שכאן קורה.

רן כהן: שהמדינה בורחת מאחריות על הפרנסה ועל השכר ועל הסיוע למשפחות שאין ביכולתן להתפרנס ולעבוד, שהמדינה בורחת בעצם היא מקריבה את ילדיה.

רן כהן: היא מקריבה את עתידה.

רן כהן: כשהחברה יותר אלימה, הילדים הם קרבנות הראשונים של האלימות.

רן כהן: זה בעצם מה שקורה.

רן כהן: ונדמה לי שאם זאת ההשקפה, אין לנו דרך אלא כחברי כנסת כועדות של הכנסת, לעשות מאמץ לתקוף כל תחום ותחום ולעשות את זה בהתמדה ובקביעות.

רן כהן: היו"ר מלי פולישוק ואני, התלחשנו לגבי סדר של נושאים שנעלה אותם ביחד, בשתי הועדות בזמן הקרוב, אנחנו נתמודד איתם, מלי כבר מנתה חלק מהם, נעשה את זה גם עם שאול יהלום, ועדת העבודה והרווחה והבריאות, ונעשה את גם במסגרת הועדה לשום הילד באופן ספציפי.

רן כהן: כבר בשבוע הבא אנחנו מקיימים ישיבה עם שר הפנים, אופיר פינס, לגבי ילדים ללא מעמד חוקי.

רן כהן: זהו נושא שללא ספק צריך לתקוף אותו, כי אם להיות מבוגר ללא מעמד חוקי וללא זכויות זה מאד קשה, להיות ילד ללא מעמד חוקי וללא זכויות זה בכלל אסון טראומטי.

רן כהן: אנחנו חייבים לעסוק בזה אחד לאחד, נעשה את זה גם לגבי ילדים שחשופים לאלימות, ילדים שיש במשפחתם אסיר, לפחות אסיר אחד, ראינו עליה של 70%, אלה נושאים שצריך לעסוק בהם לעומק, ומה שצריך שינויי במשרדי הממשלה נתקוף את משרדי הממשלה ונעשה את זה, עד עכשיו, שנתיים אחרונות הייתי יושב ראש ועדה לעובדים זרים עשינו כמה וכמה מהלכים מאד משמעותיים ששינו את מעמדם של העובדים הזרים במדינת ישראל ואת מעמדה של ישראל ביחס לנושא הזה.

רן כהן: אני בטוח שנעשה את זה גם בועדה לזכויות הילד, כדי שעתידה של מדינת ישראל ועתיד ילדיה יהיו טובים יותר.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה לכל המשתתפים.