ועדת הכספים, כנסת 16, פרוטוקול מספר , 2005-08-10 11:00

יעקב ליצמן: אנחנו עוברים לדיון הבא.

יעקב ליצמן: תקנות כלי הירייה.

יעקב ליצמן: בפעם הקודמת חשבתי שצריך לפטור אותם, מה היה?

יעקב ליצמן: שלחנו אתכם לעשות שיעורי בית.

יעקב ליצמן: חזרתם.

יהודה מירון: עד היום הצבא לא הגיש עמדה רשמית.

יעקב ליצמן: הצבא רוצה לשלם, עזוב אותו.

יעקב ליצמן: חבר הכנסת ליצמן אומר לא.

יהודה מירון: אסביר את עמדתנו.

יהודה מירון: תקנות כלי הירייה – עד היום היתה בהן רשימת פטורים גדולה מאוד, בלי הצדקה, גם בגלל הבלגן שהם יצרו… בעצם מסבסדים נשק לאנשים פרטיים.

יהודה מירון: בדיונים הקודמים הוועדה הסכימה לבטל את כל הפטורים, למעט הסעיף הזה.

יהודה מירון: הצבא מחייב בצורה כזאת או אחרת את אנשי הקבע לשאת כלי ירייה.

יהודה מירון: הם לא רוצים ללכת עם הרובים הארוכים, והם קונים כלי נשק פרטי.

יהודה מירון: עד היום אנחנו האזרחים סבסדנו את זה, איש הקבע קנה אקדח מכספו הפרטי.

נסים דהן: סבסדת את הרישיון, לא את הקנייה.

נסים דהן: הוא קנה אקדח בכמה אלפי שקלים, שילם.

נסים דהן: אתה מסבסד רק ברישיון.

גלית בנון: גם לא.

יעקב ליצמן: הצבא יגיב מייד.

אהוד רצאבי: כמה עולה רישיון?

נסים דהן: 50 ש"ח.

נסים דהן: איש הקבע מוציא 1,000 ש"ח על האקדח.

יהודה מירון: במדינת ישראל עשרות אלפי אנשים היו פטורים, חלק מהם הם אנשי הקבע.

יהודה מירון: אין סיבה.

יעקב ליצמן: נשחזר מה היה בישיבה הקודמת.

יעקב ליצמן: דיברנו בינינו שמי שהצבא או החוק, הנוהל, מחייבים אותו לשאת נשק, אז אם הוא רוצה נשק קטן, אפילו בגלל הנוחיות, אין שום סיבה.

יעקב ליצמן: זה מה שחברי הכנסת אמרו, אני זוכר מה אני אמרתי, ועד כמה שזכור לי כמעט כולם אמרו אותו דבר, אולי בייגה חלק עלי.

יעקב ליצמן: כולם אמרו שכעיקרון לא יכול להיות שמחייבים אדם לשאת נשק, הוא קונה אותו מחשבונו, והוא ישלם אגרה.

יהודה מירון: זה לא המצב.

יהודה מירון: המשטרה מספקת לשוטרים את כלי הירייה, והשוטר לא קונה דבר על חשבונו.

יהודה מירון: אם השוטר קונה, אין סיבה שנסבסד אותו.

נסים דהן: אתה עושה עוול לחיילים.

אהוד רצאבי: אז שהצבא ישלם.

יעקב ליצמן: אני רוצה להבין.

יעקב ליצמן: אם הוא מחזיק נשק שהוא מקבל מהצבא, אין בעיה.

יהודה מירון: נכון.

יעקב ליצמן: כל הבעיה מתחילה כשאיש הביטחון רוצה להרגיש יותר נוח.

יעקב ליצמן: מבחינתי זה אפילו יותר אסתטי, אולי, כי יש הנשק בצד, ואיש לא רואה.

יעקב ליצמן: רבותי, יש לכם בעיה אתי.

חיים אורון: בכמה כסף מדובר?

ניסן סלומינסקי: גרושים, 50 ש"ח.

נסים דהן: טוענים שמוכנים לתת לחיילים נשק בחינם, כך אומר משרד הפנים.

יעקב ליצמן: אקדחים קטנים?

יעקב ליצמן: זה משהו אחר.

יהודה מירון: אני מבקש לסיים.

יהודה מירון: משרד הפנים בא בהצעה לצבא לקחת כלי נשק שמיועדים להשמדה או לחילוט, שייקחו אותם לעצמם.

גלית בנון: הם מיועדים להשמדה.

יהודה מירון: הם כלי נשק תקינים לחלוטין.

ניסן סלומינסקי: למה יש נשק להשמדה?

נסים דהן: יש, 80,000.

יהודה מירון: אני מבקש שתיתנו לי לסיים.

יהודה מירון: אנחנו אומרים שאין שום הצדקה עניינית, כשמדובר בנשק פרטי.

יהודה מירון: שהצבא יתכבד, ייקח מתקציבו את הסכום, וישלם את האגרה, כמו שהוא משלם רכב לחייל.

יהודה מירון: אין שום סיבה שאנחנו האזרחים נסבסד את החיילים.

יהודה מירון: זה לא עולה על הדעת.

גלית בנון: אני רמ"ד אבטחה בחטיבת מבטחים, אני מייצגת עמדת צה"ל.

גלית בנון: בוועדה הקודמת טענו נציגי משרד הפנים שיש בעיה של פיקוח ובקרה בצה"ל.

גלית בנון: עשינו אצלנו דיון, אצל רע"ן שיטור במקמצ"ר.

גלית בנון: יש היום מדור רישום נשק במקמצ"ר, והוא נותן את השירות למשרתי הקבע.

גלית בנון: יושב אתי רמ"ד רישוי נשק במקמצ"ר.

גלית בנון: בדיון הגענו להבנה: להיפך, אין בעיה ש פיקוח ובקרה, יש בידינו מסמכים שבהם משרד הפנים מברך את עבודת צה"ל.

גלית בנון: כלי הנשק שפג תוקפם הם היום 1,152, ובעבר המספר היה 7,000.

גלית בנון: הכוונה לקצינים שלא חידשו את הרישיון.

יהודה מירון: הם לא עשו אימון.

יעקב ליצמן: משרד הפנים טען שאין עמדה רשמית.

גלית בנון: יש עמדה רשמית.

גלית בנון: הצגנו את העמדה שלנו בוועדה הקודמת.

יעקב ליצמן: שלחנו אתכם.

גלית בנון: עשינו עבודה, היינו במשא ומתן, עדיין צ"ל מתנגד לבטל את הפטור לאנשי הקבע, כי הוא מחייב אותם, כי הם נותנים ביטחון והם מגבירים את הביטחון בכל המדינה, וזאת כשירות לציבור.

יהודה מירון: למה שלא ישלמו?

יהודה מירון: תסבירי לוועדה.

יעקב ליצמן: אגב, אני לא כל כך שמח על הרעיון שיחלקו נשק שעומד להשמדה, אני לא יודע באיזה מצב הוא.

נסים דהן: הם לא ייקחו נשק לא תקין.

יעקב ליצמן: אז הוא יצטרך לקנות.

נסים דהן: אפשר למצוא 10,000 כלי נשק טובים מתוך 80,0000.

ניסן סלומינסקי: אולי פעם רצחו עם הנשק הזה?

יעקב ליצמן: נסים, יש גם פירות להשמדה.

נסים דהן: אני מוכן לחלק אותם.

נסים דהן: חצי מעניי ירושלים ישמחו.

גלית בנון: היום בצה"ל יש מדור רישוי נשק, שיש בו תקנים של קציני צה"ל, ובעצם הם נותנים את השירות לאזרח.

גלית בנון: משרד הפנים לא נותן שירות לחיילים ולקצינים.

יעקב ליצמן: מה שיוצא מכל הדיון הוא זה: המדינה לא תראה כסף, כך או כך: או פטור או נשק ממשרד הפנים.

יעקב ליצמן: כל הוויכוח הוא אם לעשות פטור או לא.

חיים אורון: יש שתי מערכות שעושות אותו דבר.

יהודה מירון: אנחנו מתכוונים שצה"ל ייתן לקצין אקדח חינם, במקום אם-16.

ניסן סלומינסקי: תסביר לי את טוב הלב הזה.

נסים דהן: יש להם אקדחים.

יעקב עמית: רבותי, יש הבדל בין נשק ארגוני לנשק פרטי.

יעקב עמית: למשל, למשרד החינוך יש נשק ארגוני, שנותנים לשומרים למילוי תפקידם.

יעקב עמית: האדם שמקבל את הנשק לא משלם את זה.

יעקב עמית: הארגונים משלמים אגרה כוללת.

יעקב עמית: צה"ל לא משלם עבור הנשק בכלל, גם לא המשטרה.

יעקב עמית: אנחנו מוכנים, וגם בעבר היינו מוכנים, לתת כלים שאספנו מהציבור.

יעקב עמית: מאז 1996 נאספו קרוב ל-100,000 כלים פרטיים.

יעקב עמית: למשטרה לא היה מה לעשות עם זה.

יעקב עמית: הזמנו את צה"ל לבחור.

יעקב עמית: יש שם בלוקים חדשים.

גלית בנון: הם נועדו להשמדה.

גלית בנון: צה"ל צריך להקים מערך בקרה, לבדוק את כלי הנשק, יש עלויות כספיות.

ניסן סלומינסקי: זה תמיד זול יותר מזה שאנשים יקנו.

יהודה מירון: יש 19,000 חיילים שצריכים כלי נשק.

יהודה מירון: האגרה כולה היא כמיליון ש"ח.

אהוד רצאבי: על מה אתם מדברים?

אהוד רצאבי: בשביל מה כל הדיון הזה?

אהוד רצאבי: שצה"ל ישלם ויגמור את העניין.

ניסן סלומינסקי: שייקח את כלי הנשק וזהו.

אהוד רצאבי: אי-אפשר להכריח אותו.

יעקב ליצמן: אין ויכוח על כסף.

יעקב ליצמן: אין כסף כאן.

יעקב ליצמן: או פטור או שהם ייתנו נשק.

גלית בנון: אנחנו נצטרך להקים מערך בקרה.

אהוד רצאבי: אני מציע לא לפטור אותם.

אהוד רצאבי: למה?

יהודה מירון: אקדח עולה 100 ש"ח עד 3,000 ש"ח.

יעקב ליצמן: כל זמן שמחייבים את האנשים לשאת נשק, צריך לפטור אותם.

יעקב ליצמן: אני לא רוצה שכל מי שמשרת בשב"כ ילך עם אם-16.

יעקב ליצמן: אני לא חושב שזה נכון.

אהוד רצאבי: שהצבא יספק לו נשק.

אהוד רצאבי: הכנסת נותנת לנו "פורד מונדאו".

אהוד רצאבי: אם אנחנו רוצים ג'יפ, אנחנו יכולים, אבל נשלם.

אהוד רצאבי: הצבא נותן לחייל מן השורה אם-16.

אהוד רצאבי: הוא רוצה אקדח קטנצ'יק, שייקנה או שהצבא יספק לו.

ניסן סלומינסקי: יש כאן בעיה.

ניסן סלומינסקי: אנחנו עוסקים בפיצ'פקס.

ניסן סלומינסקי: יש כאן בעיה עמוקה יותר.

ניסן סלומינסקי: יש כאן הרבה מאוד כסף שאנשים יוציאו כדי לרכוש אקדחים, הכוונה לקצינים בצה"ל, כאשר יש אקדחים חינם.

ניסן סלומינסקי: אני לא מצליח להבין למה צה"ל לא לוקח את 80,000 האקדחים.

ניסן סלומינסקי: יש לו מספיק מומחים.

ניסן סלומינסקי: אפשר למצוא את 20,000 האקדחים הטובים מתוכם, אלו שהוא צריך, ולתת אותם לקצינים שלו.

בנימין אלון: זה כאב ראש.

ניסן סלומינסקי: הוא חוסך לקצינים שלו 30 מיליון ש"ח.

בנימין אלון: מה אכפת לו.

ניסן סלומינסקי: והאגרה עולה חצי מיליון.

ניסן סלומינסקי: על זה מדברים.

ניסן סלומינסקי: אני לא מבין את זה.

ניסן סלומינסקי: תנו לי, אני אהיה הסוחר.

ניסן סלומינסקי: מה קורה פה?

יעקב ליצמן: רבותי, תבואו בשבוע הבא.

יעקב ליצמן: תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: תבואו עם תשובה למה אתם לא לוקחים את האקדחים.

יעקב ליצמן: תבואו בשבוע הבא לוועדה, תסתדרו.

יעקב ליצמן: אנחנו עוברים לסעיף הבא.