ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 187, 2004-06-09 10:30

שאול יהלום: אני פותח את הישיבה.

שאול יהלום: נתייחס בסלחנות למגיעים באיחור, ונדע שלא הם המאחרים אלא התקלות בכניסה הן הגורמות לכך.

שאול יהלום: תחילה, ברצוני לקדם בברכה את כל אורחינו באולם, שהם אורחי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ובעיקרם הם האנשים הפעילים הנמצאים, המטופלים, על-ידי עמותת "אנוש".

שאול יהלום: אנו נמצאים כאן לשם ולשמו כדי להצדיע, להוקיר ולציין את מחצית היובל לייסוד העמותה.

שאול יהלום: כה לחי לעמותת "אנוש".

שאול יהלום: אני גם רוצה לברך את כל יושבי הנשיאות, ומיד נשמע את ברכת שר הבריאות דני נוה.

שאול יהלום: נמצא איתנו חבר-הכנסת נסים דהן, שבנוסף להיותו שר הבריאות לשעבר הוא לא הפסיק לטפל בנושא הבריאות.

שאול יהלום: הוא יושב-ראש השדולה שעוסקת בנושאים בהם יש צורך בעזרה לחלשים ובשיקומם.

שאול יהלום: הוא נמצא כאן על תקן של שני הכובעים האלה.

שאול יהלום: חבר-הכנסת נסים דהן, תודה רבה על כל פעילותך.

שאול יהלום: אנו תמיד שמחים לארח שוב בכנסת את חברת-הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי.

שאול יהלום: אנו זוכרים את כל מערכת החוקים ואת חוק שיקום נכי הנפש בקהילה שהיא הובילה, ותמיד כשהיא נמצאת פה איתנו, גם אחרי שהיא חברת-כנסת בפועל, נעים להיזכר כאילו באותם הימים שבהם היא פעלה ללא לאות למען הנושאים שכל כך חשובים לנו.

שאול יהלום: אני מברך את יורם כהן - יו"ר הוועד המנהל של עמותת "אנוש" ואת מר יחיאל שרשבסקי - מנהל היחידה לשיקום בקהילה של משרד הבריאות.

שאול יהלום: כולנו יודעים שלבו של יחיאל תמיד קשוב ואוזנו כרויה לשינויים ולחידושים בתחום השיקום.

שאול יהלום: פרופסור אלי שמיר - יו"ר "עוצמה", פורום המשפחות, שמזה שש שנים פעיל בתחום זכויות הטיפול, השיקום ומעמד נכי הנפש ומשפחותיהם, דוקטור מייק נפתלי - יו"ר המועצה הלאומית להתנדבות אבל הוא היה המנהל הראשון של עמותת "אנוש", ועד לאחרונה הוא היה מנכ"ל על"ם (ארגון לטיפול בנוער בסיכון), מר צביאל רופא - מתמודד ותיק שהקים את מל"מ (מתמודדים למען מתמודדים) ומנחה קבוצות לעזרה עצמית בעמותת "אנוש", ופרופסור שמואל פניג - חבר בוועדה לצרכנות של עמותת "אנוש", מנהל השירותים למבוגר ב"שלוותה" ויועץ לרופאי המשפחה בקהילה.

שאול יהלום: כמובן שנהיה עדים בשמחה לקטעים מוזיקליים שינתנו לנו על-ידי מקהלת "מכל הלב" משדרות ומקרית-גת.

שאול יהלום: ברצוני להסתפק במבוא להצדעה בדברי פתיחה קצרים.

שאול יהלום: בעשור האחרון פותחו בישראל יעדים ומטרות ליישום מדיניות בריאות הנפש, אשר בין עקרונותיה הבסיסיים נמנים בין היתר: קידום בריאות הנפש באוכלוסיה, הענקת טיפול יעיל ובאיכות גבוהה המבוסס על ידע ונסיון מקצועי, הבטחת זמינותם של שירותים לטיפול נפשי בעת חירום או משבר ברמה האישית, המשפחתית והלאומית, שילוב שירותי הבריאות הכלליים ושירותי בריאות הנפש באחריות הביטוחית והארגונית של קופת-חולים ועוד.

שאול יהלום: בין היעדים והמטרות העומדים בראש סדר העדיפות בפעילות שירותי בריאות הנפש: שילוב בפועל בין מרכזי בריאות הנפש לבין המרכזים לבריאות כללית, הרחבת הפריסה הארצית של מוסדות ושירותים קהילתיים לשיקום נפגעי הנפש, יישום יעיל ומלא של חוק שיקום נכי נפש בקהילה, התש"ס-2000, על-ידי, אין ברירה, הגדלת משאבי האנוש המיומנים והתקציבים הדרושים למוסדות שמטפלים בטיפולים הקהילתיים.

שאול יהלום: על רקע זה אנו מצדיעים לעמותת "אנוש".

שאול יהלום: יודעים כולנו, ואינני מחדש לכל היושבים כאן שיכולים ללמד את כולנו בכך, שמדובר בארגון ציבורי התנדבותי ארצי ללא מטרות רווח.

שאול יהלום: העמותה נוסדה לפני 25 שנה ע"י קבוצת משפחות, מתנדבים ואנשי מקצוע, ושמה לה למטרה לקדם את נושא בריאות הנפש של הפרט והמשפחה ולשקם את נכי הנפש בקהילה בתחומי החברה, התעסוקה והדיור.

שאול יהלום: העמותה מפעילה שירותים בתחומים שונים על-פי מודל שיקום פסיכו-סוציאלי, שהינו תהליך שמטרתו לשפר את היכולת התפקודית של נכי הנפש ולצמצם ככל האפשר את ההשפעה של המגבלות הנובעות מההתמודדות עם נכות נפשית על מנת להגיע לרמה האופטימלית של תפקוד עצמאי בקהילה.

שאול יהלום: שירותי השיקום שלכם, שמופעלים על-ידיכם, נוגעים לכל תחומי החיים.

שאול יהלום: אתם נעזרים במתנדבים, ובהנהלות הסניפים ובתחומי השיקום בהם נמצאים המתנדבים נעשית עבודה משותפת של מתנדבים, רכזי פרוייקטים, אנשי מקצוע ואלה שמובילים בצורה מקצועית את כל הפרוייקטים.

שאול יהלום: באנו לכאן כדי להוקיר את פעילותכם.

שאול יהלום: עלו, המשיכו ותהא ברכת ה' על כל מעשיכם.

שאול יהלום: כידוע לכולם, אחת מפעילויות השיקום במועדוני החברים ב"אנוש" היא העיסוק באמנות, ולפנינו דוגמא לכך - קטע מוזיקלי המבוצע ע"י שני חברי מועדון "אנוש" שדרות: אירנה פריצקר - אורגנית ואנטולי מירמן - קלרינט, בהדרכתה המוזיקלית של אלה פרקין.

שאול יהלום: (אתנחתא מוזיקלית - אירינה פריצקר ואנטולי מירמן)

שאול יהלום: אירנה פריצקר, אנטולי מירמן, והמדריכה אלה פרקין, תודה רבה לכם.

שאול יהלום: כל ישיבת ועדה נפתחת בדברי פתיחה בדרך-כלל של אורח, והאורח, שאינו אורח בוועדה שלנו, שיפתח בדברי ברכה, הוא שר הבריאות דני נוה.

דני נוה: אני מודה ליושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, חבר-הכנסת שאול יהלום.

דני נוה: הגיע הזמן שזו תהיה ועדת הבריאות, העבודה והרווחה.

דני נוה: בלי בריאות אין עבודה, ובלי עבודה אין רווחה.

דני נוה: בכלל, אני מבין שבאת לפה לפוש אתנו קצת מהמאבקים במפד"ל.

דני נוה: האמן לי, שאתה תודה שפה אתה מרגיש באמת בבית.

דני נוה: אני מברך את יתר ידידיי לשולחן הנשיאות בראשם כמובן שר הבריאות לשעבר חבר-הכנסת נסים דהן, חברת- הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי שחסרה לנו כאן הרבה בבית הזה, ויתר ידידיי לשולחן הנשיאות.

דני נוה: לפני חודש וחצי או חודשיים ביקרתי באחד ממעונות עמותת "אנוש" בגבעתיים, וניגשה אלי שם נערה שעוסקת בציור והתעקשה לעבור איתי ולהראות לי כל ציור מהציורים הבאמת יפים שהיא מציירת, וראית את האושר בעיניה.

דני נוה: ניגש אלי בחור עם אביו, שלדעתי בקרוב אולי כבר יתחיל ללמוד באוניברסיטה, וראית את האושר בעיני אביו שודאי עבר ימים לא קלים.

דני נוה: כשאתה רואה את הנערה הזאת ואת הבחור הזה, זה הסיפור של עמותת "אנוש".

דני נוה: זה סיפור של אנושיות ממדרגה ראשונה, ולא בכדי אני מניח שבחרתם או בחרו לפני 25 שנה לקרוא לעמותה: עמותת "אנוש"; כולנו, כולל חולי הנפש ונכי הנפש, בני אנוש שראויים לזה שהחברה תתייחס אלינו כשווים בני שווים ושראויים לזה שתהיה לכולם הזדמנות להשתלב באופן נורמלי ככל האפשר בחיים שלנו - בחיי הקהילה - ולא להיות סגורים במרכז רפואי או בבית-חולים, אלא לקבל הזדמנות לשיקום, לקבל הזדמנות לחיים חברתיים ולקבל הזדמנות לעבודה ולתעסוקה.

דני נוה: אני יודע שעמותת "אנוש" עוסקת שנים רבות בעבודה נפלאה בכל התחומים האלה כמו דיור ובתחומים אחרים שלא הזכרתי - גם בפעילות החברתית שבה יכולים חולי הנפש להשתקם בה ולמצוא רגעים של נחת ורגעים של סיפוק, גם בהכנה לקליטה במקומות עבודה כאלה ואחרים והכשרה לתעסוקה, וגם בחיים בקהילה במגורים בקהילה.

דני נוה: אני חושב שהעבודה שאתם עושים במסגרת עמותת "אנוש" היא באמת סמל ומופת להתנדבות ולמסירות שנעשית למען חולי הנפש בישראל ולמען אנשים שכל אחד מהם יכול להיות אדם נפלא וגם לתרום לקהילה, אילו רק תינתן לו ההזדמנות ואם רק יפתחו בפניו את הפתח ויתנו לו את הכלים.

דני נוה: אתם בודאי עוזרים רבות בעניין הזה.

דני נוה: הוזכר פה חוק שיקום חולי הנפש, שחוקק ב-2000, ולמעשה אתם הייתם חלוצים בעמותת "אנוש", משום שעסקתם בתחומים אלה עוד הרבה לפני שכאן בכנסת החליטו בצדק שצריך חוק ושהממשלה צריכה לפעול במסגרת החוק הזה.

דני נוה: בעיניי, הטיפול בשיקום חולי הנפש הוא אחת המשימות החשובות של מערכת הבריאות בישראל.

דני נוה: לא הסכמתי ולא אסכים שיקחו את האחריות משיקום חולי הנפש ויגלגלו אותם למשרדים אחרים.

דני נוה: יש רעיונות כאלה במשרדי הממשלה, ואני לא מסכים לזה בשום פנים ואופן.

דני נוה: זה כמו שבעניין אחר, אם אני אפתח סוגריים, אמרתי שאינני מסכים בשום פנים ואופן שהאחריות לטיפול בגנים לילדים האוטיסטיים תילקח ממשרד הבריאות ותועבר למשרדים אחרים.

דני נוה: מדובר בנושאים שקודם כל צריכים להסתכל עליהם מנקודת המבט של האחריות שלנו לבריאות הילדים האלה, ואני לא אסכים לרעיונות האלה.

דני נוה: בכל מקרה, לא אערב את הבעיות ואת הצרות ביום שהוא יום חג לעמותה נפלאה ונהדרת עם אנשים נהדרים ונפלאים.

דני נוה: תבורך עמותת "אנוש", ושתזכו לעשות עוד הרבה הרבה, כמו שאתם עושים בשנים האחרונות, למען נכי הנפש בישראל.

דני נוה: תודה רבה ויום טוב.

שאול יהלום: שר הבריאות, תודה רבה.

שאול יהלום: אני מקדם בברכה גם את חברת-הכנסת אתי לבני שנמצאת איתנו.

שאול יהלום: לפעמים, אנו גם חייבים לעבוד באולם המליאה שנמצא בקומה למעלה.

שאול יהלום: אנשים מסתכלים בטלויזיה ושואלים: "למה זה ריק?

שאול יהלום: איפה הם נמצאים?

שאול יהלום: ".

שאול יהלום: הם נמצאים פה.

שאול יהלום: עוד מעט אצטרך לשחרר את השר דני נוה, כי עליו לענות על שאילתא שהגיש חבר-הכנסת נסים דהן, וכרגע הם מקוזזים.

שאול יהלום: אקדים ואבקש מחבר-הכנסת נסים דהן לברך, וכשהוא יסיים את ברכתו נשחרר את שניהם למליאה.

נסים דהן: פותחים בכבוד אכסניה, גם כשיש כבוד מלכות.

נסים דהן: ידידי המארח והפועל ימים כלילות למען אוכלוסיות נפגעי הנפש והנכים והמוגבלים בכלל, יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, או הבריאות, העבודה והרווחה כמו שמציע שר הבריאות, כבוד שר הבריאות, ידידי היקר, חבר-הכנסת דני נוה, יש לך משימה קשה, ואתה עומד בה בהצלחה וכל הכבוד.

נסים דהן: ידידיי, מר יורם כהן - יושב-ראש הועד המנהל של עמותת "אנוש", גבירתי חברת-הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי, שממך אנו לומדים איך להיות צעיר ונמרץ כל הזמן ולפעול ללא לאות למען המוגבלים, ופרופסור אלי שמיר.

נסים דהן: לא אזכיר כל אחד מה תפקידו ותוארו, שכן עשה זאת המנחה לפני.

נסים דהן: פרופסור מייק נפתלי, פרופסור שמואל פניג, ידידי יחיאל שרשבסקי, מר צבי רופא, וחברתי חברת-הכנסת אתי לבני.

נסים דהן: אם שכחתי מישהו, איתו הסליחה.

נסים דהן: משפחות יקרות, אורחים יקרים, עבר חצי יובל.

נסים דהן: אינני זוכר את הייסוד שלכם, אבל בשקט לחש לי ידידי, יחיאל שרשבסקי, ממשרד הבריאות, שהוא עוד זוכר את הימים שדיברו על הקמת "אנוש".

נסים דהן: היו אלה ימי חושך, והיו בודדים שהבינו שבמה ש"אנוש" עושה היא צודקת.

נסים דהן: את מה שהיום כולם מבינים ש"אנוש" צודקת, אז רק "אנוש" ידעו.

נסים דהן: התכנסנו היום להצדיע לעמותת "אנוש", ששמה והישגיה הולכים לפניה כמייצגת אוכלוסיית נפגעי הנפש.

נסים דהן: הייתי מעדיף לקרוא להם: אנשים עם מוגבלות נפשית, כי קודם כל הם אנשים והמוגבלות היא כמו כל מוגבלות אחרת.

נסים דהן: אצלם זו מוגבלות נפשית, יש כאלה שיש להם מוגבלות פיזית ויש כאלה שיש להם מוגבלות אחרת.

נסים דהן: זו עמותה המאמינה ושואפת להקנות לאוכלוסיה הזאת שויון הזדמנויות למען השתלבות נאותה בחיי החברה על כל מרכיביה בארץ.

נסים דהן: כמו שציינתי, בעבר, זה היה חידוש גדול לדבר על שילוב.

נסים דהן: אבל, בשנים האחרונות - כפי שהזכירו קודמיי, גם כבוד השר וגם יושב-ראש הוועדה, במיוחד עם קבלת חוק השיקום לנכי נפש עם מוגבלויות, שחברתי חברת-הכנסת תמר גוז'נסקי יזמה, פעלה והריצה עד שראתה אותו מחוקק בשלוש קריאות, וגם היום היא זוכה לראותו מיושם בשטח, החוק לשיקום אנשים עם מוגבלות נפשית, והמועצה הארצית שקמה בעקבות החוק בראשות דוקטור נעמי הדס-לידור, שאינני רואה אותה כאן ,שהיא גם היועצת של השדולה בכנסת.

נסים דהן: פעילות עניפה ומבורכת שהשדולה עושה בכנסת היא עושה מכוחה ובהשתדלותה רבת השעות והימים - חלה תפנית חיובית בנסיון לשנות את יחס החברה כלפי אנשים עם מוגבלויות.

נסים דהן: במדינת ישראל מדובר ביותר מ-600 אלף אנשים עם מוגבלויות ובני משפחותיהם.

נסים דהן: על רקע הנסיבות בה נמצאת המדינה הגורמת לאנשים רבים למצוא את עצמם מתמודדים עם מוגבלויות, האוכלוסיה שהנושא נוגע בה גדולה בהרבה ממספר האנשים המוגבלים בעצמם, והיא כוללת בני משפחה, ילדים, קרובים וכו'.

נסים דהן: ידידיי היקרים, עיקר המאמץ המוטל עלינו הוא לשינוי מכוּון - לאפשר ככל שניתן לאותם אנשים לחיות חיים מלאים בקהילותיהם תוך ניצול הכוחות הקיימים וצמצום הנזק של המוגבלויות עצמן.

נסים דהן: מספיק עם הסטיגמה.

נסים דהן: מספיק עם הכאב שהמחלה הזאת עושה.

נסים דהן: ניתן ליצור תנאים מבחינת משאבים וזכויות שיאפשרו שילוב, אקטיביות ואיכות חיים ללא ניכור והדחה חברתית.

נסים דהן: מדיניות מדינות שחברות בארגון הבריאות העולמי בתחום בריאות הנפש מבוססת על העקרונות הבאים: (1) העברת מרכז כובד הטיפול מבתי-החולים למסגרת קהילתית - שר הבריאות עושה זאת יפה וימשיך לעשות כך; (2) שילוב שירותי בריאות הנפש עם שירותי הבריאות הכללית, האמבולטוריים והאישפוזיים.

נסים דהן: (3) הפחתת הסטיגמה החברתית המיוחסת למחלות אלה ולטיפול בהן ולשיתוף הקהילה, הצרכנים ומשפחותיהם בפיתוח מדיניות תכניות ושירותים.

נסים דהן: לצערי, הרפורמה, שהיתה צריכה לתת מענה ישיר לנושא הזה, של שילוב בריאות הנפש בקופות-החולים, אם כי הממשלה החליטה וכולם רוצים, עדיין לא מיושמת אבל אני מקווה מאד שאנו רואים את האור בקצה המנהרה ושבינואר 2005 אומנם זה ייושם.

נסים דהן: ישראל דומה למדינות מערביות מפותחות הן באשר לשכיחות מחלות הנפש והן באשר לאתגרים העומדים בפניה בארגון מחדש של שירותי בריאות הנפש.

נסים דהן: למרות ההישגים החשובים, כולנו יודעים שעדיין עבודה רבה לפנינו.

נסים דהן: אין ספק, כי עמותת "אנוש", שחרתה על דגלה עקרונות אלו, היתה החלוצה והראשונה ליישם את העקרונות האלה, ותמשיך להוביל במדינת ישראל ביישום העקרונות האלה.

נסים דהן: בהתאם לזאת, היא נותנת הזדמנות לאותם הרוצים להשתלב בקהילה ולנהל אורח חיים נורמלי ככל האדם, לאותם המבקשים שיעניקו להם הזדמנות שווה ובכך הם אף תורמים לכלכלת ישראל, וכמו שסיפר שר הבריאות: אפילו לאמנות בישראל.

נסים דהן: רבים מאותם משתקמים בקהילה מתנדבים למען החברה ואף נכנסים במעגל התעסוקה.

נסים דהן: מי כמוני יודע, כשביקרתי בכל אותם מפעלים מוגנים, כמה אפשר לשלב את המוגבלים בחיי הכלכלה במדינת ישראל ולחסוך בכך כסף רב למדינה.

נסים דהן: ברצוני לברך את העמותה ואת העומדים בראשה, שפעילותם המבורכת תמשיך לשאת פירות גם בחצי היובל הבא.

נסים דהן: מי יתן והמשימות המוטלות לפנינו יהפכו לחלק אינטגרלי בהוויה הישראלית.

נסים דהן: תודה לכולכם.

שאול יהלום: תודה רבה לחבר-הכנסת נסים דהן.

שאול יהלום: כאמור, נשחרר את שר הבריאות, חבר-הכנסת דהן וחברת-הכנסת לבני שגם קשורה לאותה שאילתא.

שאול יהלום: תוך כדי יציאתם הם יחתמו כאן על מגילת ההוקרה לעמותת "אנוש".

שאול יהלום: אנו, כמובן, נשמע היום הרבה ברכות, אבל מי לנו יותר חשוב מאשר העומדים בראש עמותת "אנוש".

שאול יהלום: יורם כהן, יושב-ראש הוועד המנהל, יאמר את ברכתו, ולאחר שמכן הוא יוסיף לנו עוד ברכה - ברכת פרופסור אורי אבירם, לשעבר היה ראש בית-הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית והיה בין המשתתפים בייסוד העמותה.

שאול יהלום: הוא נמצא בשנת שבתון בחו"ל, אבל הוא שלח ברכה בכתב.

יורם כהן: נכבדי, חבר-הכנסת שאול יהלום, יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ומארחנו במשכן הכנסת, מכובדיי בשולחן הנשיאות, גברת חניתה רודני - היושבת-ראש הראשונה לנו, חברי הוועד המנהל, גברת דניאלה מיכאל - מנכ"ל "אנוש", משפחת "אנוש" ישראל על מטופליה, מתנדביה ועובדיה, קהל נכבד, בראשית דברי, ברצוני להביע תודה והוקרה לחבר-הכנסת שאול יהלום, מארח האירוע היחודי שלנו בכנסת ישראל לציון יובלנו ה-25.

יורם כהן: אנו, ב"אנוש", העמותה הישראלית לבריאות הנפש, מודים מקרב לב על ההשתתפות המחמיאה של אורחינו המכובדים שמצאו לנכון ליטול עמנו חלק היום ולברך אותנו.

יורם כהן: הלב נצבט, נוכח היעדרות היושב הראש הפעלתן, טוביה לביא ז"ל, שהלך מאתנו בעיצומה של עשייה נמרצת.

יורם כהן: יהי זכרו ברוך.

יורם כהן: "אנוש", העמותה הישראלית לבריאות הנפש, חוגגת השנה יובל 25 שנה להקמתה.

יורם כהן: שיתוף פעולה יוצא דופן של בני משפחות נכי הנפש, מתנדבים ואנשי מקצוע, הוביל להקמת ארגון ששם לו למטרה לקדם את נושא בריאות הנפש של הפרט והמשפחה בקהילה.

יורם כהן: קיצור תקופות האשפוז והתמורות בטיפול התרופתי החזירו רבים מנכי הנפש למשפחה ולחברה, ומצב זה יצר צורך להקל על קליטתם והשתלבותם המחודשת בקהילה.

יורם כהן: השם "אנוש" אומר הכל.

יורם כהן: אנו פועלים באנושיות למען בן האנוש השונה בחברה, למען האדם המסתתר בדל"ת אמותיו ובוחר בדרך האנונימיות בבואו להתמודד עם חייו שהם גם קשי יום וגם קשי לילה.

יורם כהן: השם "אנוש", שמקורו בפרק נ"ו מספר ישעיהו: "אשרי אנוש יעשה זאת", מלווה אותנו מיום הקמת העמותה.

יורם כהן: במשך תקופה ארוכה זו אנו עומדים בחזית הארגונים הציבוריים הפועלים למען אוכלוסיית נכי הנפש.

יורם כהן: אנו משמשים להם כפה ומהווים עבורם משענת.

יורם כהן: אנו מביאים את מצוקותיהם לרשויות הממלכתיות והמקומיות.

יורם כהן: השיקום, בו אנו עושים, והפעולות הרציפות להשתלבותם בקהילה מובילים אותם לידי הצלחות מדהימות.

יורם כהן: אנו, אנשי המקצוע והמתנדבים, אומרים למשתקמים: אתם מהווים חלק אינטגרלי של החברה.

יורם כהן: יתירה מזאת, אתם מסוגלים לתרום רבות לחברה ובכל התחומים, ואנו ניווכח בכך היום.

יורם כהן: התופעה הזאת של התופעה הנפשית מצויה בכל שדרות הציבור, ומרומם את הלב להביט על החבורה הנפלאה של המתנדבים שנרתמים לסייע לאוכלוסיה זו.

יורם כהן: המתנדבים והעובדים המסורים עושים הכל עבור המשפחה הדוממת של נכי הנפש: יעוץ למשפחות, מועדונים חברתיים, דיור מוגן, הוסטלים, מועדונים תעסוקתיים ועוד.

יורם כהן: אנו מארגנים עבור נכי הנפש יציאה לחופשה שנתית בבתי-מלון ברחבי הארץ, ולאחרונה החילונו גם בנופש בחו"ל.

יורם כהן: אנו מקיימים, באופן מסורתי, כנס משפחות בן יומיים, ועוד ידינו נטויה.

יורם כהן: אנו מביטים אחורה בסיפוק רב.

יורם כהן: היו אלה 25 שנה של עשייה למען נכי הנפש ובשיתוף פעולה עמם.

יורם כהן: אנו מביטים קדימה בחדווה ובהתלהבות.

יורם כהן: אנו הולכים בעקבות חלומנו להגשמת חזון החיים השלמים בקהילה תוך העצמתם של נכי הנפש.

יורם כהן: אנו מאמינים ביכולתנו להוסיף ולשפר את איכות החיים.

יורם כהן: נעשה כמיטב יכולתנו לגרום למימוש עצמי של נכי הנפש.

יורם כהן: נמשיך להיאבק להסרת הסטיגמה החברתית שדבקה בהם.

יורם כהן: נעודד את מחקר המוח.

יורם כהן: נמשיך לפעול למען ביסוס מעמד העמותה בארץ ובחו"ל.

יורם כהן: אנו לא פועלים בחלל ריק.

יורם כהן: להצלחת העמותה כמה אבות.

יורם כהן: ראוי לציון מיוחד שיתוף הפעולה הנדיר הקיים בינינו לבין משרד הבריאות, משרד השיכון והמוסד לביטוח לאומי, שמובילים קו של תמיכה, פירגון ועידוד פעולות העמותה.

יורם כהן: אנו ברוכים בליווי מסור של חברי-כנסת בבואנו לקדם את נושא החקיקה למען שיפור חיי היום יום של נכי הנפש, ובראשם חבר-הכנסת נסים דהן - יושב-ראש שדולת הכנסת לאנשים עם מוגבלויות, וחברת-הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי.

יורם כהן: אנו מצויים בקשר הדוק עם גופים אחרים, שמטרתם לסייע לנכי הנפש, ובראש ובראשונה עם "עוצמה" פורום המשפחות בראשות פרופסור אלי שמיר.

יורם כהן: עצם קיום אירוע הצדעה ל"אנוש" בכנסת ישראל מאד מחמיא לנו ומעיד על הגיבוי והתמיכה בנו, וזאת הודות לנכונות חבר-הכנסת שאול יהלום, יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, המארח שלנו והתומך בנו בעת הצורך.

יורם כהן: אנו מצדיעים למייסדי העמותה שהקימו אותה לפני 25 שנה, ובהם גברת טובה פייגנבאום מתל-אביב, גברת רות קאופמן מירושלים, מר אברהם מנלה מנתניה, מר ניצן ז"ל מחיפה, מר יוסף תירוש מרחובות וגברת חניתה רודני.

יורם כהן: אנו מצדיעים לחברי הוועד המנהל במשך השנים שהביאוה עד הלום כמתנדבים עם תחושת ייעוד ברורה ומוגדרת.

יורם כהן: אנו מצדיעים ליושבי-ראש הוועד המנהל, קברניטי העמותה, מיום הקמתה ועד היום, שניווטו בהצלחה ובכשרון גם בימיה הסוערים וגם בימיה השקטים: גברת חניתה רודני, מר יוסף תירוש, מר שמואל כהן, גברת חנה אברוצקי יבדלו לחיים ארוכים וטוביה לביא ז"ל שנחטף מאיתנו לפני כחצי שנה.

יורם כהן: צבא המתנדבים שלנו, הפרוש ב-52 סניפי "אנוש" ברחבי הארץ ובכל המגזרים, הוא המנוע של העמותה על יושבי-הראש, חברי ההנהלה והמתנדבים מן השורה.

יורם כהן: הם מייצגים את הצד היפה והטוב, ומסייעים מתוך מחוייבות פנימית ובלי לקבל תמורה.

יורם כהן: להם נאמר תודה בשם נכי הנפש, בני המשפחה והחברה.

יורם כהן: ברצוני להודות לצוות שיזם, הכין וטרח למען האירוע החגיגי שלנו: אילנה מגן - הדוברת, שריכזה את הצוות, מר שלמה שגב - חבר הוועד המנהל, דניאלה מיכאל - המנכ"ל, אירית וגנר - עו"ס מקצועית ארצית, לרכזים האיזוריים ואחרונות חביבות מזכירות המרכז דינה ונירית.

יורם כהן: תודה.

יורם כהן: ברשות היושב-ראש, אקרא עכשיו את מכתבו של פרופסור אבירם: יש לי כאן גם ברכה של יושבת ראש סניף "אנוש" בתל-אביב, שנבצר ממנה להגיע:

שאול יהלום: תודה רבה ליורם כהן ולמברכים שהוא היה שליחם.

שאול יהלום: גם לי יש כמה דברים במליאה, ולכן מפעם לפעם, לסירוגין, יורם כהן יחליף אותי.

שאול יהלום: יש כמה דברי ברכה, לפני שנשמע את השיחה מפי פרופסור שמואל פניג.

שאול יהלום: כפי שהודה יורם כהן, גם אני רוצה להודות לכל אלה שמאחורי הקלעים עסקו ועוסקים ב"אנוש".

שאול יהלום: אני מברך את המנכ"לית - דניאלה מיכאלה, את הדוברת - אילנה מגן, ואת כל אלה שאתם יחד אתם בקשר שעוסקים בכל הנושאים הארגוניים והחינוכיים והמקצועיים.

שאול יהלום: אני מזמין את מר יחיאל שרשבסקי, מנהל היחידה לשיקום בקהילה במשרד הבריאות.

יחיאל שרשבסקי: כבוד הנשיאות, חבר-הכנסת שאול יהלום, שמלווה את נושא בריאות הנפש לאורך שנים ולאחרונה ביתר שאת בעיקר סביב חוק השויון, תמר גוז'נסקי - שאי-אפשר בלעדיה בכל התחום של בריאות הנפש ובשיקום בעיקר, פרופסור שמיר - שאני חושב שישיבתו בנשיאות היא עדות ליכולת "אנוש" לחבק גם גופים אחרים ואפילו אם יש מחלוקות המטרה המשותפת מתעלה מעל הכל והעיקר הוא בפעילות המשותפת, פרופסור פניג - שהוא פסיכיאטר, והיום שמעתי דבר ששימח אותי ביותר, שבבחינות היום של ההתמחות הפסיכיאטרים התחילו לשאול שאלות גם על השיקום, וזה מראה שפעולת "אנוש" ופעולת מערכת השיקום בכלל חדרה אפילו למערכת הרפואית, מייק נפתלי - שמלווה את "אנוש", אבל עיקר פעילותו הוא בתחום הנוער שאני חושב שהיא חשובה בצורה שאין למעלה ממנה במדינה, מר יורם כהן - שהתחיל ונושא את המשא על כתפו, לצערנו, עקב פטירת היושב-ראש הקודם, אבל הוא כל הזמן מעמודי התווך, וצביאל רופא - שבעיניי מסמל יותר מכל את המטרה ש"אנוש" הוקמה לשמה ואת השילוב שלאחרונה הולך וגובר של הצרכנים בתוך המערכת של ההנהלה של "אנוש" ולא רק כצרכנים של המערכת.

יחיאל שרשבסקי: עד לפני שנים מספר היה נדיר לראות את החברים, בצורה ממשית, בתוך מערכת הנהלות הסניפים.

יחיאל שרשבסקי: והיום אנו רואים את התהליך הזה הולך וגובר.

יחיאל שרשבסקי: הכרתי את "אנוש" עוד לפני שהיה "אנוש", כשחניתה רודני ומרתה רמון, שיושבות פה, נפגשו איתי עוד ב-1978 בהתייעצויות על הקמת "אנוש".

יחיאל שרשבסקי: האומץ והחזון שהיו אז באמת הוגשמו בצורה שקשה להאמין עד כמה באמת השתנו פני המדינה ביחס לנפגעי הנפש, והשם "אנוש" הולך ונהיה מתאים לא רק לנפגעי הנפש - זה היה מתאים להם תמיד - אלא אולי מתחיל להיות יותר ויותר מתאים לחברה שמבינה לקלוט אותם למרות שיש לנו עוד הרבה עבודה גם בכיוון החברתי.

יחיאל שרשבסקי: הזכרתי את "עוצמה" ואת הידידות שבין שני הארגונים.

יחיאל שרשבסקי: התחלת "אנוש" היתה במועדוני חברים.

יחיאל שרשבסקי: לפני מספר שנים פנו אלינו מחברת המתנ"סים והציעו לפעול לשילוב נפגעי הנפש במתנ"סים בצורה נורמטיבית ככל אזרח.

יחיאל שרשבסקי: חששנו מה יקרה עם "אנוש", מה יקרה עם התחרות ואיך "אנוש" ירגישו עם זה.

יחיאל שרשבסקי: הצענו שבהתחלה המתנ"סים יפעלו רק במקומות שאין סניפי "אנוש".

יחיאל שרשבסקי: אני שמח לעמוד פה ולומר שהחששות שלנו היו חששות שווא וששיתוף הפעולה בין המתנ"סים לבין "אנוש" רק הגביר את אפשרות הבחירה.

יחיאל שרשבסקי: היום, חבר שרוצה להיות במסגרת מועדון שיש בו חברים עם נסיון משותף וזה מקל עליו הולך לסניף "אנוש".

יחיאל שרשבסקי: זה לא מתוך צרות עין שכל אחד שומר על מקומו.

יחיאל שרשבסקי: אני חושב שבזה אנו רואים דוגמא להרבה מקומות שלצערנו לא תמיד המטרה נשארת בקומה העליונה ולפעמים הארגון עצמו, לשם קיומו, שוכח את מטרותיו.

יחיאל שרשבסקי: העמידה פה, לראות אולם שיש בו ידידים של "אנוש", חברים של "אנוש", משפחות, חברי הסניפים ביחד ואנשי מקצוע, אומרת את הכל.

יחיאל שרשבסקי: השילוב הזה שכולנו פה ביחד ומרגישים משפחה אחת למטרה אחת - אני חושב שזה סמל של ההתגשמות של "אנוש", של מטרות "אנוש", ואני מקווה שנמשיך כך.

שאול יהלום: תודה רבה.

שאול יהלום: כבר בירכנו והוקרנו את חברת-הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי, ועכשיו היא תברך אותנו.

תמר גוז'נסקי: ידידים יקרים, בני משפחה פעילים ב"אנוש", מתמודדים, כולנו מודים לחבר-הכנסת שאול יהלום שנתן את החסות לאירוע החשוב והמרגש הזה, כמי שבמשך שנותיו בכנסת פעל רבות למען אנשים עם מוגבלויות, לרבות לגבי חולי נפש.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה לברך את כל מי שמשתתף איתנו:

תמר גוז'נסקי: גם ממשרד הבריאות, גם מהעמותות האחרות וגם מהאקדמיה.

תמר גוז'נסקי: אבל, קודם כל, את אנשי "אנוש".

תמר גוז'נסקי: מאד קשה להלחם בדעות קדומות, וזה נכון בכל מיני דעות קדומות.

תמר גוז'נסקי: כנראה שבתחום בריאות הנפש הדעות הקדומות חזקות במיוחד.

תמר גוז'נסקי: חשבנו שהחברה הישראלית כבר למדה שחולי הנפש הם אנשים כמונו שיכולים לתרום, זכאים לכל הזכויות ויכולים להשתלב בעבודה ובלימודים, והנה בסוף השבוע, במקומון של בת-ים, הופיעה ידיעה לפיה הורים פנו לראש העיר ואמרו שהם מאד מודאגים שילדיהם בדרך לבית-הספר יעברו ליד בית-החולים "אברבנאל".

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להבין: האם ההורים האלה לא מודאגים שהילדים צריכים לעבור כבישים סואנים?

תמר גוז'נסקי: ! האם זה לא מדאיג אותם שילדיהם אולי מגיעים לאיזה שהוא בית-ספר שבו אין תנאים הולמים?

תמר גוז'נסקי: ! מה פתאום חולי נפש מדאיגים אותם?

תמר גוז'נסקי: מאיפה בכלל זה בא?

תמר גוז'נסקי: בלי לדעת מה עומד מאחורי הידיעה ומי הכניס אותה, אבל עצם העובדה שב-2004 כותבים את השטות הזאת, את האכזריות הזאת, בעיתון שמופץ בישראל, מלמדת שיש בפנינו עוד עבודה גדולה וחשובה להלחם בדעות הקדומות ובכל החשיבה שמנסה לבודד, להרחיק ולדחות את חולי הנפש שהם חלק מאיתנו - שהם בנים יקרים שלנו, הורים יקרים שלנו.

תמר גוז'נסקי: לכן, אני מאד מקווה שהיום באירוע הזה של "אנוש" אנו נשאב עוד כוח למאבק המאד חשוב ומרכזי הזה שצריך להתחיל בגן-הילדים, אם אנו רוצים להצליח בו.

תמר גוז'נסקי: הדבר השני, שעומד בפנינו, הוא הנושא שאתמול פורסם שלקראת תקציב 2005 מתכוון משרד האוצר להציע קיצוץ של בין 8 ל-10 מיליארד שקל בשני סעיפים: אחד - בריאות, והשני - רווחה.

תמר גוז'נסקי: עברנו בשנים האחרונות הרבה מאד קיצוצים שפגעו בהרבה מאד שירותים ובהרבה מאד תחומים.

תמר גוז'נסקי: אבל, לחשוב שבכלל אפשר לקחת מהרווחה ומהבריאות 8-10 מיליארד שקל והשירותים בכלל יישארו?

תמר גוז'נסקי: ברצוני לנצל את האירוע הזה ולקרוא לעמותת "אנוש", לכל הארגונים ולכל העמותות, שהנושא שלהם קשור בענייני בריאות, במיוחד בנושא חולי נפש, לחבור יחד.

תמר גוז'נסקי: בואו ונתחיל להתארגן יחד נגד הקיצוצים האלה - לא אחרי שהם יקרו אלא עוד לפני שיקרו.

תמר גוז'נסקי: אי-אפשר לשקם בלי תקציב.

תמר גוז'נסקי: אי-אפשר להפעיל הוסטלים בלי תקציב.

תמר גוז'נסקי: אי-אפשר להפעיל מועדונים בלי תקציב.

תמר גוז'נסקי: אני זוכרת את נציגי "אנוש" באים לוועדת העבודה והרווחה ושוטחים את הקיצוצים ואת הנסיונות לפגוע בפעילות החשובה של העמותה ושל כל הארגונים שפועלים לקידום חולי הנפש.

תמר גוז'נסקי: אסור לגעת בתקציבים של חולי הנפש.

תמר גוז'נסקי: אסור לגעת בתקציבי הבריאות.

תמר גוז'נסקי: אסור לגעת בתקציבי הרווחה.

שאול יהלום: אנו מסכימים בהחלט לכל האיסורים, והלוואי והם רק ייצאו.

שאול יהלום: יש בדיחה יהודית ששואלת: מדוע בדרך-כלל לעשירים יש כסף ולעניים - אין?

שאול יהלום: בדרך-כלל, העשירים הכל עושים, ולעניים אומרים: "אל תעשו את זה, ואל תעשו את זה", כשזה נובע לפעמים מחוסר כסף.

שאול יהלום: אומרים שמשה רבנו ירד עם לוחות הברית, ראה למטה את העגל והפיל את הלוחות.

שאול יהלום: אבל, הלוחות היו משהו יקר, וכולם רצו שברים ולקחו אותם הביתה.

שאול יהלום: העשירים לקחו כמובן את החתיכות הגדולות, והעניים - את החתיכות הקטנות, מה שנשאר להם.

שאול יהלום: לעשירים נשארו כל הדברים החיוביים: "תעשה את זה, את זה ואת זה", ולעניים: "לא, לא, לא".

שאול יהלום: הלוואי שלא נישאר עניים מרוב איסורים כך שרק ישמעו את האיסורים.

שאול יהלום: פרופסור אלי שמיר, יושב-ראש "עוצמה", פורום המשפחות, בבקשה.

אלי שמיר: כבוד היושב-ראש של ההתכנסות ושל ועדת הבריאות, העבודה והרווחה, חבר-הכנסת שאול יהלום, כבוד יושב-ראש "אנוש", יורם כהן, וחברי ההנהלה, חניתה, מרתה, רות ודור המייסדים, תמר, מייק, שמואל, יחיאל וצביאל, ופנייה מיוחדת שלוחה לרפאל שיבוא וירפא את כל חולי ישראל.

אלי שמיר: בתפילת "נתנה תוקף" נאמר: "צום תפילה וצדקה מעבירים את רוע הגזירה", והפירוש המקובל הוא שאת הגזירה עצמה כבר מאוחר לשנות אבל את רוע הסביבה עדיין אפשר.

אלי שמיר: "אנוש" היא החלוצה בישראל בחתירה להעביר את רוע גזירת מחלות הנפש מהמתמודדים ומשפחותיהם.

אלי שמיר: היא הוקמה ע"י משפחות.

אלי שמיר: כמה מהמייסדים נמצאים איתנו היום, ואִתם בשיתוף גם אנשי מקצוע ומתנדבים.

אלי שמיר: למשפחות עד היום חלק מכריע במרכז ובהנהגת רוב סניפי "אנוש", בסיוע למשפחות, בקבוצות תמיכה, בנופש, בהשראה ומידע, והיה להם תמיד מקום של כבוד ב"אנוש".

אלי שמיר: "אנוש" היתה חלוצה בשיקום, כפי שכל הדוברים אמרו וכולכם יודעים, עוד לפני שזה נתפש בכלל כצורך חיוני, כאשר בארץ וגם בארצות אחרות מחוץ לבתי-חולים מבודדים וסטיגמטיים וקצת מרפאות, היתה שממה.

אלי שמיר: שנים רבות "אנוש" היתה בודדה בשטח, והיא היתה עמותת השיקום היחידה בתחום תחלואת הנפש, בתחום המתמודדים עם מחלות נפש.

אלי שמיר: עד היום, היא עמותת השיקום הגדולה בארץ, ויש לה עשרות רבות של סניפים בערי הארץ ויישוביה.

אלי שמיר: אולי מה שהייתי צריך לעשות זה לקרוא את רשימת 50 הסניפים של "אנוש", וכמה מהם ממש פנינים בזכות אנשים מסורים ותרומות נדיבות.

אלי שמיר: אזכיר את עפולה וכפר-סבא, אבל יש עוד אחרים.

אלי שמיר: "אנוש" הצליחה בשנות ה-80 וה-90, שנים מעטות אחרי שנוסדה, להתרחב בסגל מקצועי ועובדים ולגייס תמיכה ממשלתית, אבל היה לזה גם מחיר שבלם את יכולתה להיאבק בממסד כנגד האפליה הבוטה של בריאות הנפש הן במערכת הבריאות הציבורית והן בשיקום.

אלי שמיר: האפליה הקשה בתחום הטיפול הרפואי נמשכת עד היום.

אלי שמיר: הרפורמה הנחוצה מקרטעת ומטורפדת.

אלי שמיר: בתחום השיקום חלה תפנית דרמטית בשנת 2000 עם חוק שיקום נכי הנפש בקהילה, שכולכם יודעים איך הוא נחקק, ותמר גוז'נסקי נמצאת איתנו פה היום, וההקצאות שהוא קיבל ממשרד האוצר.

אלי שמיר: בעקבות זאת, התרחב התחום, ונכנסו לא מעט עמותות ויזמים חדשים.

אלי שמיר: התחרות היא רק לברכה, כי החסר עדיין גדול פי כמה מהמצוי.

אלי שמיר: ל"אנוש", בזכות הגודל והסניפים הרבים, תפקיד מרכזי במעמד השיקום.

אלי שמיר: הסכנה, שתמר גוז'נסקי ואחרים הדגישו, היא שפיתוח השיקום לנכי הנפש ייעצר בגלל שהממשלה לא תוסיף תקציב ואולי אף תקצץ.

אלי שמיר: הפתרון הנכון הוא, שהממשלה תוסיף.

אלי שמיר: אבל, לא רק היא.

אלי שמיר: אי-אפשר להטיל את הכל על הממשלה, אלא זה ביחד עם משקי הבית והמשפחות שיקבלו תמריצים להשקיע במוסדות שיקום לבני משפחתם כמפעל חיוני לבריאות החברה כולה.

אלי שמיר: לצערנו, התמריצים כיום, שהאוצר נותן, שליליים.

אלי שמיר: האנשים הבריאים יטו שכם להנהיג עמותות ויוזמות שיקום חדשות.

אלי שמיר: לא רק כסף אלא גם אנשים שיקימו את העמותות ויקדישו לזה ממרצם, מזמנם ומיכולתם - זה גם דבר חיוני.

אלי שמיר: אני גאה להיות חבר מן השורה שנים רבות ב"אנוש", אם כי עיקר פעילותי בשנים האחרונות הוא בעמותת "עוצמה".

אלי שמיר: ל"אנוש" הותיק, שמחדש נעוריו וחוגג יובל, נכונו עוד עלילות רבות.

אלי שמיר: כה לחי מכולנו.

אלי שמיר: במקצועי אני מתמטיקאי, וספרתי בחוברת 50 סניפים במשך 25 שנים.

אלי שמיר: מה לאחל לכם לשנת ה-50?

אלי שמיר: 100 סניפים - פי שניים ממספר השנים, או אפילו עוד יותר טוב - שילוב עם כל המתנ"סים בארץ כך שהפעילות תהיה ביחד של כל האנשים.

אלי שמיר: הדבר הטוב ביותר כמובן הוא רפואה שלמה לכל החולים.

שאול יהלום: תודה רבה.

שאול יהלום: מנהלה הראשון של עמותת "אנוש", דוקטור מייק נפתלי, שכבר הצגתי אותו כיושב-ראש המועצה הלאומית להתנדבות בישראל, בבקשה.

שאול יהלום: מי כמו עמותת "אנוש" יודעת מה זה מתנדבים ומה הצורך בהם.

מייק נפתלי: תודה לשאול יהלום ובוקר טוב לעמיתיי לשולחן הנשיאות.

מייק נפתלי: אני חייב להגיד שאני נרגש מעט הבוקר.

מייק נפתלי: כמי שהיתה לו הזכות ללוות את "אנוש" בשנותיה הראשונות, זו בהחלט חוויה מרוממת לב לראות את הציבור הגדול, היקר והמגוון שיושב כאן

מייק נפתלי: באולם ולהרהר איזו כברת דרך ארוכה עשתה עמותת "אנוש" בחצי יובל שנותיה.

מייק נפתלי: מצאתי את עצמי מהרהר בשנים הראשונות, בשנים שחניתה ואני היינו חורשים את המדינה מקרית-שמונה ועד באר-שבע, ונדמה לי שעד אילת לא ירדנו, כדי לנסות ללקט משפחה פה ומשפחה שם, עובד סוציאלי פה ועובד סוציאלי שם, להקים סניף, להקים תכנית ולהקים פרוייקט או מועדון, כשהנושא היה כל כך במחשכים וכשאנשים כל כך חששו לדבר על אותו כאב, על אותה מצוקה, על אותה בדידות שהם חוו סביב נפגעוּת הנפש, ועד לדעת שהיום לפחות, כשמדברים על נפגעוּת הנפש, הציבור הרחב, שהוא עדיין במחשכים, עשה כברת דרך ארוכה מאד.

מייק נפתלי: אני זוכר כמה דיונים ושיחות קיימנו, כשדיברנו על הנושא:

מייק נפתלי: כמה נפגעי נפש מסוכנים לציבור?

מייק נפתלי: נדמה לי שכבר הנושא די ירד מעל סדר-היום.

מייק נפתלי: לא רואים בנפגעי הנפש את באמת הקבוצה הכי מסוכנת של הציבור הישראלית.

מייק נפתלי: זו רק דוגמא אחת מני רבות.

מייק נפתלי: עד היום אני מתנדב פעיל ב"אנוש" עם נפגע נפש הרבה מאד שנים.

מייק נפתלי: מצאתי את עצמי מהרהר גם במה ש"אנוש" עושה וחשבתי על שני דברים.

מייק נפתלי: דבר אחד הוא שכמו ארגונים אחרים היא היתה מהראשונות שהתחילו לדבר בגובה העיניים.

מייק נפתלי: התחילו להתייחס לזולת, גם הנפגע, גם השונה, באופן מאד ישיר, שויוני ומתחבר.

מייק נפתלי: זה נעשה בגובה העיניים ממש, וזה חתך את כל העיסוק של הארגון לרוחב ולעומק שלו.

מייק נפתלי: הדבר השני הוא שאין ספק ש"אנוש" היא עמותה של אהבה.

מייק נפתלי: זו עמותה שאוהבת את הזולת ואוהבת את השונה.

מייק נפתלי: מי כמוכם יודעים כמה הרבה אהבה, קירבה וחום משדרים, מפגינים, חשים וחוֹוים נפגעי הנפש.

מייק נפתלי: החיבור הזה של בין גובה העיניים לאהבה - אני חושב שבאמת זה מהסממנים המאד ייחודיים של עמותת "אנוש" לאורך כל פעלה, ואין לי ספק שזה גם ילווה אותה בהמשך שנותיה.

מייק נפתלי: אני חושב ש"אנוש" גם היתה מהחלוצות במדינת ישראל בבניית תשתית רחבה של מתנדבים.

מייק נפתלי: היום, זה נראה מובן מאליו כאילו שיש עמותות כמו "יד שרה" ועל"ם שאחר כך ניהלתי במשך לא מעט שנים שמפעילים אלפי מתנדבים, אבל "אנוש" תוך 3-4 שנים שאני הייתי בה מינפה למעלה מאלף מתנדבים, ובכל אחד מהמועדונים לנפגעי נפש פעלו עשרות מתנדבים - מה שהיה כאילו מאד שונה ממה שהיה קיים אז.

מייק נפתלי: כיושב-ראש המועצה הלאומית להתנדבות בישראל, אני מברך באמת את "אנוש" על פעלה הנפלא בתחום ההתנדבות.

מייק נפתלי: דיברו פה על שיקום ועל טיפול.

מייק נפתלי: אני מקווה מאד, ופה אני חושב שלא עדיין נעשתה כברת הדרך, להסתכל גם על המניעה גם על הטיפול וגם על השיקום כמקשה אחת.

מייק נפתלי: כשתצליחו לעשות זאת וכשנצליח לעשות זאת, אני חושב שנעשה כברת דרך משמעותית מאד בהתמודדות עם תופעות נפגעוּת נפשית בישראל.

מייק נפתלי: להערכתי, תופעות נוספות כמו האשה הצעירה בדכאון קליני לאחר לידה, כל הנפגעים ב-POST-TRAUMATIC STRESS DISORDER - הנפגעים בטראומטיזציה נפשית בעקבות מצבי דחק, הלומי קרב ועוד נפגעים עדיין לא בהכרח מרגישים חלק מאותה משפחת "אנוש" רחבה, ואני חושב שזו אחריות של כולנו להבטיח שההסתכלות על קושי נפשי לצד בריאות הנפש תהיה הסתכלות הוליסטית וכמובן קהילתית באופייה.

מייק נפתלי: אני חייב גם פה לשאת תודה למורי ורבי, פרופסור אורי אבירם, שאיננו פה היום, ששמעתם את ברכתו, שהביא אותי ל"אנוש" ושילב אותי בפעילותה.

מייק נפתלי: ברכות חמות גם לאורי.

מייק נפתלי: תודה לכולכם.

שאול יהלום: תודה רבה.

שאול יהלום: מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים.

שאול יהלום: מר צביאל רופא, מתמודד ותיק שהקים את מל"מ ומנחה קבוצות לעזרה עצמית בעמותת "אנוש", בבקשה.

צביאל רופא: לדעתי, זה בדיוק הרגע שהייתי צריך להזכיר בשמותיהם את כל המכובדים אחד לאחד.

צביאל רופא: אני רוצה להזכיר קודם את כבוד נפגעי הנפש וכבוד המשפחות.

צביאל רופא: למה אני הופך את הסדרים, למה אני עושה בלאגן ולמה אני כזה?

צביאל רופא: אני חושב שמגיעה חוויה מתקנת לאנשים שנפגעו נפשית.

צביאל רופא: חוויה מתקנת ממה?

צביאל רופא: מהמחלה שלהם?

צביאל רופא: לא רק.

צביאל רופא: גם מהמחלה שלהם וגם מהטיפול והאישפוז הקשים והטראומטיים שלפעמים הם עוברים - טיפולים קשים - וגם מהחברה שכל כך מתנכרת, פוגעת ודוחה מתוך בורות, מתוך טפשות ומתוך חוסר הבנה מוחלט של המטריה.

צביאל רופא: יסלחו לי המכובדים שלא הזכרתי אותם, ואני מוכן להזכירם עכשיו אבל אולי כבר אין תועלת כי אני כבר באמצע דבריי.

צביאל רופא: אספר לכם קצת שבתחילת שנות ה-80 הייתי אחרי שני אשפוזים כפויים טראומטיים: אחד - במסגרת צה"ל, ואחד - במסגרת אזרחית של אשפוז כפוי שהורי אשפזו אותי, וזה היה לטובתי אלא שאני לא כל כך הבנתי זאת.

צביאל רופא: לפעמים, יש יתרון בכך שיש לך שני הורים חולי נפש.

צביאל רופא: לפעמים, זה עוזר.

צביאל רופא: הייתי קצת יותר מבן 21 עם פרופיל 21, השתחררתי מאשפוז קשה והרגשתי שאני עומד אחרי האשפוז הזה על איזה שהוא קיר גבוה ואני הולך עליו כאשר מצד אחד יש גהינום - גהינום האשפוז הפסיכיאטרי, ומהצד השני - הגהינום שמחכה לי בקהילה, אותה קהילה שלא מבינה, שלא תופסת, שמפלה ושפוגעת.

צביאל רופא: בנקודה זו, בתחילת שנות ה-80, אני חושב שעוד לא הבנתי זאת אבל כיום כמי שיזם את התמודדות ואחר כך את "מתמודדים למען מתמודדים" או ממשיכים את ההתמודדות, אני חש הזדהות עצומה עם מקימי "אנוש" שהבינו שלפני שהם משנים את העולם הם צריכים לשנות את עצמם.

צביאל רופא: כמה זה קשה לשנות את עצמנו - זה יותר קשה אפילו מאשר לשנות את העולם, כי אם אנו משנים את עצמנו העולם כבר משתנה.

צביאל רופא: הם שינו גם את עצמם וגם את העולם, ויצרו ישות ללא תחליף.

צביאל רופא: זו ישות שעכשיו אומרים לי שיש לה 52 סניפים ואני מהסס אם להגיד זאת כי בינתיים אולי נולד עוד סניף, כי כל העסק הזה הולך די מהר.

צביאל רופא: יכול להיות שיש כבר 53 סניפים.

צביאל רופא: אותם אנשים, שהיו בעלי חזון ומעש, השכילו להבין והפנימו שאולי קשה מאד לשנות את תנאי האשפוז (ראה עיתון "הארץ" מלפני שבועיים לגבי הדו"ח) אבל ניתן לשנות את האקלים הקהילתי עבור המשתחרר לקהילה.

צביאל רופא: אני בטוח שהם כל הזמן שאלו את אותה השאלה בישיבות שלהם, למרות שלא הייתי בהן: מה לעשות?

צביאל רופא: התשובה שלהם היתה תמיד אותה תשובה: לעשות! הם עשו, תמכו וחיזקו את האדם הכואב ואת משפחתו, ואת הפגועים.

צביאל רופא: דרך אגב, בסוגריים אני רוצה להגיד לכם שהאנשים שנפגעו נפשית לא בחרו להיות פגועים נפשית.

צביאל רופא: גם אני לא בחרתי.

צביאל רופא: אף אחד לא בוחר את השפעת במודע, אף אחד לא בוחר את האולקוס במודע, אף אחד לא בוחר את הסרטן במודע ואף אחד לא בוחר את מחלת הנפש שלו במודע.

צביאל רופא: לכן, אם אין בחירה, אפילו מבחינה משפטית אין אפשרות בכלל להטיל אשמה על מישהו ובקושי אולי אפילו אחריות.

צביאל רופא: וזאת, בניגוד לאנשים בריאים שהשכם והערב בוחרים לפעמים לעשות מעשים לא כל כך טובים.

צביאל רופא: אני כבר שבע שנים עובד ב"אנוש" כמנחה קבוצות לעזרה עצמית.

צביאל רופא: כרגע, יש לי ארבע קבוצות, שעוברים בהן קרוב למאה איש בחודש, כיון שאלה קבוצות פתוחות ויש תחלופה כל הזמן.

צביאל רופא: אני גאה בכך עד מאד.

צביאל רופא: אני יכול לציין בסיפוק לא רק את שיתוף הפעולה, אלא בייחוד את הפתיחות, את היד החופשית שניתנה לי.

צביאל רופא: מעולם לא אמרו לי מה לעשות ואיך לעשות.

צביאל רופא: התייעצתי, דיברתי ודיווחתי, אבל מעולם לא כבלו את ידיי ואפילו לא העירו לי: "תעשה כך" או "תעשה אחרת".

צביאל רופא: כבר נאמרו ברכות רבות ביום חגה של עמותת "אנוש".

צביאל רופא: אני מבקש לברך, באופן סימבולי ביותר, כי כבר כל הברכות נאמרו פה, שעמותת "אנוש" תעלה ותפרח ותמשיך להעלות חיוך של אופטימיות על פני כל מי שמרגיש שהוא נפגע באופן כה אנוש.

צביאל רופא: אני רוצה להזכירכם שהמלה "אנשים" והמלה "אנוּשים" הן מלים קרובות ואולי מאותו שורש, ואולי כולנו אנוּשים ואולי בכלל לא צריך לדבר על "בריא" ועל "חולה" ואולי צריך לדבר על קבוצות סיכון שכולנו נמצאים בקבוצת סיכון, כולל הנכבדים שלא הזכרתי אותם בשמותיהם.

צביאל רופא: לאף אחד אין ביטוח, ואף אחד לא יכול לעשות ביטוח כי חברת ביטוח לא תבטח אותו מפני מחלת נפש.

צביאל רופא: אני חוזר ואומר: כה לחי.

צביאל רופא: ברכות ל-25 שנה ל"אנוש".

שאול יהלום: אני חושב שאם נברך את מר רופא על דבריו, הייתי אומר שכמו שבירכת את כל האנשים שנמצאים מפעם לפעם ודרוש להם טיפול, אנו מברכים אותך ובאמצעותך את כל הנזקקים לטיפול ואת כל אלה שנזקקים לעזרה ולסיוע של עמותת "אנוש".

שאול יהלום: כפי שאמרת, אכן נתפלל כולנו שהדברים בכלל במדינה ובפרט בשירותי הבריאות ייעשו באותו שם "אנוש", בצורה אנושית כיחס בין בני-אדם שצריך להיות מוסרי, הוגן, וכל אחד צריך להתחשב בשני.

שאול יהלום: כפי שאמר אחד מאבות המחשבה הישראלית, הלל הזקן, לגבי מהי כל היהדות: "מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך".

שאול יהלום: אם הרבה אנשים היו שומרים על כך, כל איכות החיים שלנו היתה אחרת.

שאול יהלום: באמצעותך תודה רבה לכולכם.

שאול יהלום: נעבור עתה לחלק השני של הישיבה.

שאול יהלום: אני מתנצל על כך שאת החלק השני של הישיבה ינהל יורם כהן, מפני שאנו נמצאים במקביל לישיבת המליאה וכל קול חשוב.

שאול יהלום: הצעתי לעמותה לקיים זאת בשעות הוועדות שהן הרבה יותר מוקדמות ובשעה 11:00 מתחילה המליאה, ואמרו לי שאנשים לא יספיקו להגיע מרחבי הארץ.

שאול יהלום: לכן, עשינו זאת במקביל למליאה, ומראש ההנהלה קיבלה את התנצלותי שבחלק השני לא אהיה נוכח.

שאול יהלום: כפי שראיתם כאן, אין כאן חברי-כנסת והם כבר מצביעים.

שאול יהלום: את החלק השני יפתח פרופסור שמואל פניג, שמלבד הדברים שאמרתי קודם הוא פרופסור חבר בחוג לפסיכיאטריה באוניברסיטת תל-אביב וכיום הוא משתתף בפרוייקט מחקרי גדול של אוניברסיטת קולומביה.

שאול יהלום: פרוייקט זה חוקר את סיכוני הלידה והקשר שלהם להתפתחות מחלת הסכיזופרניה.

שאול יהלום: אחרי שיחתו, שהיא למעשה השיחה המקצועית ולא הברכות - אני מבטיח שהיא לא תהיה ארוכה אבל הוא ימצה בה את הדברים - נסיים את החלק השני ואת הישיבה בדברי סיום של המייסדת הראשונה, יושבת-הראש הראשונה, חניתה רודני.

שאול יהלום: יואילו לומר דברים גברת ברכה פרץ, שאף היא מתמודדת מסניף "אנוש" באשקלון, ומר פרמון ממייסדי "אנוש".

שאול יהלום: אלה שלושת הדוברים שיסכמו את הישיבה.

שאול יהלום: לאחר מכן יורם כהן יקרא את האמנה לנכי נפש שראיתם שחלק מהאנשים שהיו כאן חתמו עליה, ובכך תינעל הישיבה.

שאול יהלום: בין הקטעים יהיו כמה קטעים אמנותיים.

שאול יהלום: אני מזמין את פרופסור שמואל פניג לשאת דברים בנושא: סכיזופרניה כמחלה חברתית.

שמואל פניג: אני מרגיש שחלק מהדברים שאדבר עליהם הופכים להיות קצת מיותרים אחרי השיחות של הקודמים לי.

שמואל פניג: ברצוני להביא פה את נקודת המבט שלי, כפסיכיאטר פעיל מהשורה, ואת הקונפליקט שקיים בפסיכיאטריה בהתייחסות למחלת הנפש.

שמואל פניג: אדבר פה על הסכיזופרניה, אבל אני חושב שההתייחסות יכולה להתאים לכל מחלות הנפש.

שמואל פניג: אשתמש בטריק של צביאל רופא, ולא אברך את כל שולחן הנשיאות שהידלדל קצת ואת הקהל הנכבד, אבל אני באמת מודה לכם על האפשרות לתת את ההרצאה הזאת.

שמואל פניג: זו לא היתה הרצאה מוכנה, וחשבתי לעצמי מה אני הולך להביא בהרצאה כזו לפורום הזה.

שמואל פניג: חשבתי להביא כאן את הקונפליקט שעומד בפני איש המקצוע שאמור לטפל במחלה ובין המציאות הקלינית שאנו רואים אותה יום יום.

שמואל פניג: לפני חודש השתתפתי בכנס בארצות-הברית על פסיכיאטריה ביולוגית, ואכן ההתייחסויות שם לסכיזופרניה הן שזו מחלה של המוח, ודיברו על כל ההתקדמויות שיש היום במחקר לגבי הסכיזופרניה.

שמואל פניג: אני מרגיש כל הזמן את המתח שקיים אצלנו, אנשי המקצוע, בין מה שאנו רואים, קוראים ושומעים, ההתפתחויות של המדע בקשר לחקר הסכיזופרניה, והמציאות הקלינית שבה אנו צריכים להתמודד עם חולי הנפש ולעזור להם.

שמואל פניג: (מקרין שקפים.

שמואל פניג: )     	סכיזופרניה היא מחלה קשה שפוגעת באחוז אחד של האוכלוסיה.

שמואל פניג: גברים נפגעים בצורה קשה יותר.

שמואל פניג: זו מחלה שפוגעת באנשים צעירים בתחילת חייהם.

שמואל פניג: 50% מהאנשים נשארים עם נכות נפשית, ו-25% לא מחלימים לחלוטין ממנה.

שמואל פניג: זו הפרעה שכוללת פגיעה חברתית וקוגנטיבית.

שמואל פניג: למחצית מהאנשים יש בעיית סמים.

שמואל פניג: 80% מהאנשים הם מעשנים כבדים.

שמואל פניג: 12% מהאנשים מתים מהתאבדות בעיקר בהתחלת הקריירה שלהם כחולים.

שמואל פניג: בארצות-הברית 10% מההוצאות על נכות כללית ניתנים לסכיזופרניה, ו-2.5% מההוצאות של מערכת הבריאות הולכים על סכיזופרניה.

שמואל פניג: כלומר, אנו מדברים בהחלט על מחלה קשה.

שמואל פניג: אני משמש יועץ של סניף "אנוש" ברמת השרון של ועדת הצרכנות, בראשה עומדת מוריה גלילי שהבנתי שגם ממנה נבצר להגיע היום.

שמואל פניג: אתם מכירים אותה.

שמואל פניג: היא בולדוזר.

שמואל פניג: יום אחד היא צלצלה ואמרה לי: "אתה צריך לבוא ולשמש לנו כיועץ רפואי".

שמואל פניג: אני מכיר את "אנוש" מכל מיני מפגשים, אבל לא הבנתי מה תפקידי שם כיועץ ל"אנוש", יועץ ועדת הצרכנות, ומה הקשר שלי כפסיכיאטר קליני לְיועץ לצרכנות.

שמואל פניג: התחלתי לבוא לישיבות, ועלו כל מיני דברים שלי לעתים נראו מאד רחוקים ממני: כל מיני תלונות על מחירי תרופות, על אפליות במקומות עבודה, וסוג של דברים שאף פעם לא למדתי כמובן בבית-הספר לרפואה וגם הרגשתי שתרומתי בוועדה הזאת די שולית.

שמואל פניג: ואז, אני חושב שמתוך העבודה הזאת ומתוך החיים הקליניים הבנתי שזאת המציאות.

שמואל פניג: המציאות היא לא המציאות שאני חי בה בבית-החולים, אלא המציאות היא באמת של אנשים שחיים, מתמודדים ונתקלים בבעיות קשות, שאנו, הפסיכיאטרים, לא יודעים לתת להם את התשובות.

שמואל פניג: אנו הולכים לכנסים פסיכיאטריים, כנסים מדעיים, מאד מפוארים, וחברות התרופות מרפדות את הכנסים האלה בכספים לא מעטים, ואנו דנים בסוגיות ברומו של עולם, ובאים ומתחילים לשאול אותי שאלות על מחירי תרופות ועל אפליה במקום עבודה.

שמואל פניג: מתוך המתח הזה שאני מתאר, מתוך עבודה היום כמנהל השירותים האמבולטוריים ב"שלוותה" ומתוך המתח המתמיד שיש לי גם עם הקולגות שלי ששייכים למערכת האשפוזית - מתוך כל אלה צמחה ההרצאה הזאת.

שמואל פניג: כבר דיברתי על הסכיזופרניה כמחלה של המוח.

שמואל פניג: אני מראה לכם כאן את אחד מהממצאים הבולטים בכל שקף היום בְּ-TEXT BOOK.

שמואל פניג: רואים פה מוחות של שני אחים תאומים.

שמואל פניג: האח מימין חולה במחלת הסכיזופרניה, ואתם שמים לב לחדרים, לחללים האלה, הכהים, שהם חדרי המוח.

שמואל פניג: האח מצד שמאל הוא בריא, ואתם רואים את חדרי המוח והם קטנים.

שמואל פניג: בצד הימני אתם רואים שהמוח הולך ומידלדל, כלומר חדרי המוח גדֵלים מכיון שרקמת המוח הופכת להיות קטנה יותר.

שמואל פניג: היום, לכולנו ברור שסכיזופרניה היא מחלה של המוח.

שמואל פניג: יש אתיולוגיות רבות, ומדברים על אתיולוגיות רבות לסכיזופרניה.

שמואל פניג: אתם רואים כאן את רשימת האתיולוגיות, כשאני למשל מעורב היום במה שנקרא: OBSTETIC COMPLICATIONS, ואת התוצאות שלהם.

שמואל פניג: כשאנו מדברים על סכיזופרניה, אנו מדברים על סכיזופרניות מרובות, כלומר על צורות מרובות של הסכיזופרניה.

שמואל פניג: עם כל זה שאנו מדברים על אתיולוגיות ומרגישים שאנו אולי קרובים להבנת התפתחות המחלה - הפסיכיאטריה קראה לעשור הקודם "העשור של המוח",THE DECADE OF THE BRAIN - הסיבה למחלה עדיין לא ידועה, ואין למחלה ריפוי ומניעה.

שמואל פניג: הסטיגמה פוגעת קשה בחולה ובבני המשפחה המלוִוים יותר מכל מחלה אחרת.

שמואל פניג: בתחילת המאה ה-20 האפילפסיה נחשבה למחלה סטיגמטית מאד, וגם היא מחלה של המוח.

שמואל פניג: אינני חושב שהיום יש לאפילפסיה את אותה הסטיגמה שהיתה לה בהתחלת המאה.

שמואל פניג: אבל, עם כל ההתפתחויות המדעיות, הסכיזופרניה עדיין נשארת כמחלה סטיגמטית.

שמואל פניג: למרות זאת, למרות שאנו עסוקים בסכיזופרניה כמחלה של המוח, הטיפול התרופתי שיפר אומנם את ההיענות, הקטין את הסימפטומים החיוביים ועזר אפילו במעט לשיפור בסימפטומים השליליים, אך להערכתי הגענו - ואני אומר פה את דעתי בלבד, ואני מייצג את עצמי בלבד - למיצוי האסטרטגיה הטיפולית הנוכחית בתרופות.

שמואל פניג: חברות התרופות מנסות למכור לנו שתרופה זו יעילה יותר מתרופה אחרת.

שמואל פניג: אני חושב שה-LEPONEX היתה בהחלט פריצת דרך.

שמואל פניג: אבל, כל התרופות החדשות, שהרבה פעמים אני שומע מהמשפחות "למה לא ניתן לו את זה?

שמואל פניג: ולמה לא ניתן לו את זה?"

שמואל פניג: - ההבדלים ביניהן שוליים.

שמואל פניג: עיקר המאמץ צריך להיות לפריצת דרך משמעותית בחקר של המוח, ואינני צופה פריצת דרך כזאת בשנים הקרובות.

שמואל פניג: לכן, אנו צריכים להתמודד עם הסכיזופרניה, ועיקר המאמץ באמת צריך ללכת לכיוון של השיקום בקהילה.

שמואל פניג: מטרת השיקום בקהילה, כמו במחלות אחרות, היא ללמד את החולים מחדש איך לחיות, איך להסתגל לחסר, איך ללמוד ולפתח דרכים חלופיות להתמודדות.

שמואל פניג: שמעתם את דברי צביאל רופא, ואני חושב שזה איזה שהוא סוג של EMPOWERMENT שחלק גדול מהחולים עדיין לא למדו, ואני מקווה באמת שבאמצעות קבוצות, סוג כזה של התמודדות, באמת החולים או המשתקמים יבינו זאת, ולא משנה איך נקרא להם.

שמואל פניג: אני חושב שאנו עוסקים יותר מדי בהגדרות מאשר במהות.

שמואל פניג: כאשר מדברים על שיקום החולה בקהילה, הקטנת הסטיגמה הכרוכה במחלה, התמודדות עם מעגלי הפגיעה הנוספים, אנו מדברים על התמודדות חברתית.

שמואל פניג: אנו מדברים על חברה שקובעת את סדרי העדיפויות שלה - חברה שבודקת את יחסה לשונה.

שמואל פניג: לכן, זה שם ההרצאה: סכיזופרניה כמחלה חברתית.

שמואל פניג: עדיין, בכל זאת, יש לנו את בתי-החולים הפסיכיאטריים.

שמואל פניג: מה מקומם בשנת 2004?

שמואל פניג: רואים מגמת ירידה במספר המיטות.

שמואל פניג: יש גם ירידה במספר ימי האשפוז.

שמואל פניג: אבל, עדיין 75.5% מתקציב בריאות הנפש ב-2001 הוקדש לשירותי האשפוז, לבתי-החולים - יש אומנם ירידה בשנים האחרונות - ורק 17.4% בלבד הלכו לשירותים הקהילתיים.

שמואל פניג: בבית-החולים שלי, למשל, בישיבות מנהלים מסויימות - אני אחראי על השירותים האמבולטוריים - אומרים לי: "אתה בכלל לא מתוקצב אצלנו".

שמואל פניג: משרד הבריאות נותן תקציב למחלקות, והשירותים האמבולטוריים כלל לא מתוקצבים בבית-חולים של קופת-חולים.

שמואל פניג: קיימת ירידה הדרגתית בהקצבה לאשפוז.

שמואל פניג: לדעתי, החוק לשיקום חולי נפש בקהילה - אנו צריכים כך את הרך הזה ללוות בדחילו ורחימו - עשה מהפכה בחשיבה.

שמואל פניג: תמר גוז'נסקי שיושבת פה יכולה להיות גאה בפרוייקט הזה.

שמואל פניג: אבל, אנו לא צריכים לשקוט על השמרים.

שמואל פניג: אני חושב שכל הזמן, כמו שהיא הזהירה אבל כמו שאנו מרגישים, רובצים בשער אנשים שינגסו רק אם אפשר יהיה.

שמואל פניג: עדיין בכל זאת, גם במערכת האשפוז עדיין הפרופורציות בין המערכת האשפוזית לבין המערכת השיקומית או המערכת הקהילתית הן פרופורציות שאינן מתקבלות על הדעת.

שמואל פניג: ההשקעה בטיפול ובשיקום בסכיזופרניה איננה מבוססת על הידע הקיים או המציאות הקלינית.

שמואל פניג: אני עדיין אומר ש-75% מההוצאות הולכות לאשפוז, למרות שמספר המיטות קטֵן.

שמואל פניג: אחוז גבוה יותר של חולים קשים שוהים זמן רב יותר בקהילה.

שמואל פניג: חיזוק מערך הטיפול בקהילה, בניית חלופות אשפוז מתאימות ומתוגברות בהתאם, והגברת מערך אשפוז יום היו מקטינים עוד יותר את הצורך באשפוז המסורתי.

שמואל פניג: אבל, אנו רואים פה איזו שהיא מטוטלת כזאת שנעה לכיוון הקהילתי, אבל לא נעה בהתאם עם התקצוב של המערכות.

שמואל פניג: יש התמקדות והתפעלות, הן בקרב הפסיכיאטרים והן בקרב המשפחות, מהטכנולוגיות החדשות.

שמואל פניג: עדיין התקווה לתרופת פלא ממשיכה לקנן, ואינני מאשים איש, ואני חושב שזה בהחלט התקווה הזאת נותנת כוח למשפחות.

שמואל פניג: בסיום כל הרצאה שלי במסגרת "אנוש", אחרי שאדבר, ולא משנה על מה אדבר, ישאלו אותי: "דוקטור, מה אתה אומר על התרופה הזאת ומה אתה אומר על התרופה הזאת?"

שמואל פניג: . לצערי, הבשורות שלי די מצומצמות.

שמואל פניג: חברות התרופות, כגורם כלכלי, כמובן מעודדות ודוחפות את הנושא שלהן, וזה לגיטימי בחברה שלנו.

שמואל פניג: אבל, אנו צריכים להיות מפוכחים לגבי התועלת שבתרופות החדשות.

שמואל פניג: עם כל תרופה חדשה אנו רואים את תופעות הלוואי שלהן.

שמואל פניג: אנו רואים זאת לפעמים באיחור של כמה שנים, אבל אנו מכירים היום את תופעות הסכרת, ההשמנה וכו' כתוצאה מהתרופות החדשות.

שמואל פניג: דיברתי כאן נגד האשפוז.

שמואל פניג: בכל זאת, אני מזהיר אותנו, כקהל, בעיקר קהל שעוסק בשיקום חולי נפש בקהילה, לא להיתפס לססמאות.

שמואל פניג: הססמא "עם הפנים לקהילה" יפה ונכונה לגבי מרבית החולים, אבל עדיין יש אחוז קטן של חולי נפש שזקוקים למערכת האשפוזית.

שמואל פניג: הם זקוקים לזמן שלהם.

שמואל פניג: הם זקוקים לאשפוזים ארוכים יותר.

שמואל פניג: אני רואה את המצב בארצות-הברית עם אשפוזים קצרים; חולים נכנסים במצב פסיכוטי ויוצאים במצב פסיכוטי, כי יש לחץ של חברות הביטוח כל הזמן לשחרר אותם.

שמואל פניג: אני רואה מגמות דומות אצלנו.

שמואל פניג: אנו צריכים אולי להוריד את מספר המיטות, אבל יש איזה שהוא אופטימום שאנו צריכים להגיע אליו.

שמואל פניג: יש חולי נפש שיזדקקו לבית החולים הפסיכיאטרי, ואולי לחלק מהם ימצאו חלופות אשפוז מתאימות, אבל בכל זאת ישאר אחוז קטן שבית-החולים, כאיזו מין חממה אפילו, ישמש להם כמקום שבו הם יכולים להחזיק מעמד כשהיציאה שלהם לקהילה מעוררת כל כך הרבה חרדה והצורך לתגבר את ההוסטלים בצורה כזאת הופך אותם בעצם למעשה לבתי-חולים קטנים.

שמואל פניג: חולה נפש אחד שיבצע מעשה אלימות דרמטי בקהילה יכול להרוס עבודה של עשרות שנים של אנשים בקהילה ועבודה של הקטנת הסטיגמה.

שמואל פניג: לפני 10 או 15 שנה באנגליה היתה תנועה דרמטית מאד ליציאה מבתי-החולים והיתה באמת סגירה של בתי-חולים והיה מעשה רצח אחד - חולה סכיזופרני פרנואידי רצח איזו שהיא ילדה באיזו שהיא שכונה.

שמואל פניג: אני מתאר לעצמי שהיו הרבה רציחות באותו זמן באנגליה והרבה מעשי אלימות, אבל אותו רצח גרם לזה שכל ההתקדמות שהיתה בעקבות כל הרפורמה הזאת בשירותי בריאות הנפש נעצרה.

שמואל פניג: אף על-פי כן אני אומר: למה בכל זאת השקעה בתרופות?

שמואל פניג: אני כאילו סותר את עצמי.

שמואל פניג: יש לזכור, ואנו צריכים לזכור, שיום אחד של אשפוז, אם באמת הדברים היו מתוקצבים בצורה נכונה, שקול לעלות חודש טיפול בתרופה הכי יקרה, אפילו ZIPREX שעולה 1,600 שקל.

שמואל פניג: אני חושב שיום אשפוז ב"תל השומר" מגיע למשהו כזה, ואין מישהו שיכול לתקן אותי.

שמואל פניג: למקרים מסויימים התאמה של התרופה - חלק מהאנשים כאן הם הורים לחולי נפש, וחלק מהאנשים מקבלים תרופות - יכולה להיות כל ההבדל בין שיקום מוצלח לבין מאבק של שנים עם סימפטומים ותופעות לוואי.

שמואל פניג: אינני אומר שמתן התרופות צריך להיעשות בבית-החולים.

שמואל פניג: מקום בית-החולים צריך להיות מקום קטן יותר בחיי הפציינט, וזה גם קורה היום באופן מעשי.

שמואל פניג: היום, הקריירה של הפציינט היא בעיקר בקהילה, והאשפוז הוא אפיזודה.

שמואל פניג: בכל זאת, האשפוז מקבל 75% מהתקצוב.

שמואל פניג: יש לזכור שעדיין עלות הטיפול - ועברתי על מספרים במדינות אחרות - היא עד 5% מסך ההוצאות לתקציב בריאות הנפש.

שמואל פניג: כשמדברים על תרופות יקרות ועל כמה זה עולה, יש לזכור שלקצץ בתרופות לא יתן הרבה מבחינת תקציב בריאות הנפש.

שמואל פניג: היתה פה שקופית שהשוותה בין מדינות שונות, דנמרק, צרפת, גרמניה וכו' בחלוקת התקציב של בריאות הנפש.

שמואל פניג: אתם רואים באמת ורייבליות (variability) מאד גדולה.

שמואל פניג: יש לנו את הורייביליות, ואנו יכולים לשחק.

שמואל פניג: כלומר, במדינת ישראל באמת אנו עם 75%, כמו שאמרתי, ואנו יכולים לשנות זאת.

שמואל פניג: אנו יודעים שהנטל על המשפחות, שלא כל כך מדובר עליו, הפגיעה במשפחות ובמקומות עבודה של המשפחות והשעות הרבות שמשפחות מבלות עם החולים - אלה הן ההוצאות העקיפות של הסכיזופרניה שלא נכנסות אולי לשיקלול בתקציבים שעושים.

שמואל פניג: הורה לחולה נפש צריך לבלות 9.1 שעות מהיממה עם חולה הנפש, 7.7 או בליסבון - 6.7 או בבון - 6.4, ואינני מדבר על ההטרדות.

שמואל פניג: גם כשהוא הולך לעבודה הוא חושב: "האם הבן שלי יקום לעבודה?

שמואל פניג: האם הוא יקח את התרופות היום?"

שמואל פניג: . זה גם כשהוא נמצא בהוסטל.

שמואל פניג: הנטל הפסיכולוגי על המשפחות האלה קיים כל הזמן.

שמואל פניג: התוודעתי גם לספרוּת.

שמואל פניג: בדרך-כלל, מדברים על ההורים ובדרך-כלל מי שאנו רואים שמתגייסים הם ההורים.

שמואל פניג: אבל, יש מעגלים רחבים שנפגעים ממחלת הנפש.

שמואל פניג: אני מדבר למשל על האחים.

שמואל פניג: אחים לחולי נפש הם אוכלוסיה לגמרי לא מוכרת.

שמואל פניג: זו אוכלוסיה שאין שירותים מיוחדים שבאים לזהותם.

שמואל פניג: ב"אנוש" היום מתחילות לקום קבוצות של אחים.

שמואל פניג: אני קורא את הספרות הפסיכיאטרית על האחים.

שמואל פניג: לא ידעתי למשל שאחותו של חבר קרוב שלי חולת נפש שנים רבות, והוא לא סיפר לי.

שמואל פניג: יום אחד הוא צלצל ואמר לי: "אולי אתה יכול לסדר לי שהיא תיכנס ליחידת השהייה ב'שלוותה'?"

שמואל פניג: . ידעתי זאת אולי באיזה שהוא מקום, אבל הוא אף פעם לא דיבר על זה.

שמואל פניג: הסטיגמה פגעה גם באנשי המקצוע.

שמואל פניג: גם אנו מזהים את מחלת הנפש כמשהו - אולי בצורה לא כל כך מודעת - שיש אשמה מסויימת לחולה עליה.

שמואל פניג: אנו יכולים לדבר הרבה על מחלה של המוח, ובכל זאת ההתייחסות גם של אנשי המקצוע, גם של המשפחות כמובן וגם של החולים עצמם היא ש"יש משהו אצלי שהוא לא בסדר.

שמואל פניג: אחרת, למה בכל זאת קיבלתי את המחלה הנוראה הזאת?"

שמואל פניג: . עדיין יש במחלת הנפש, עם כל הידע שלנו וכל מה שנגיד על הורדת הסטיגמה, שפוגע בנפש כאילו יש פה איזה שהוא משהו שטני או משהו שהוא מבחינת הקללה שניחתה על הבן-אדם.

שמואל פניג: עדיין איננו יכולים להתייחס לזה בצורה של מחלה של המוח.

שמואל פניג: יש פער גדול.

שמואל פניג: לכן, אני אומר: העבודה צריכה להיות עבודה חברתית.

שמואל פניג: מקומו של החולה - אני חושב שאדלג על השקף הזה.

שמואל פניג: הדברים נאמרו כבר, ואנו רק יכולים להוריד את הכובע בפני עמותת "אנוש".

שמואל פניג: היום, זה נראה כדבר מובן מאליו, אבל אתם, החלוצים שיושבים פה, יודעים איזה מאבק הייתם צריכים לנהל כדי להגיע למה שהם הגיעו.

שמואל פניג: החוק לשיקום חולי נפש בקהילה - זהו אות כבוד לכנסת ישראל ולחברה הישראלית.

שמואל פניג: אינני מכיר הרבה חוקים שאני יכול כל כך להזדהות אתם ולהגיד שזו תעודה לחברה הזאת שהצליחה ומצליחה עדיין בכל זאת, עם כל מה שעובר על המדינה הזאת, ואתם מכירים את המציאות שאנו חיים בה, והחוק לשיקום חולי נפש עדיין חי וקיים.

שמואל פניג: יכול להיות שיפגעו בו בעתיד, ובכל זאת זה שהוא בכלל יצא לדרך וזה שבכל זאת כנסת ישראל ומשרד האוצר מוכנים לתת את התקציב שלהם - אני חושב שזו בהחלט הצדעה שצריך להצדיע.

שמואל פניג: מספר המשתקמים - מתוך שנתון משרד הבריאות - עולה מ-6,257 ל-9,905.

שמואל פניג: יחיאל שרשבסקי, שכבר לא יושב כאן איתנו, עושה עבודת קודש.

שמואל פניג: אני באמת חושב שתפקיד הפסיכיאטריה צריך להיות הרבה יותר צנוע בטיפול במחלה הזאת.

שמואל פניג: הטיפול בסכיזופרניה, כמחלה חברתית, הוא באמת עיקר הטיפול.

שמואל פניג: לא מזמן בתי בתיכון ביקשה שארצה על "קן הקוקיה".

שמואל פניג: הם למדו את "קן הקוקיה", והילדים רצו לשמוע מהי דעתי כפסיכיאטר על האשפוז הכפוי וכו'.

שמואל פניג: עמדתי לפני הילדים החמודים האלה, ילדים בני 17 צמאים לידע, דיברנו על "קן הקוקיה" ובסוף היו שאלות.

שמואל פניג: הם שאלו אותי לגבי האשפוז הכפוי ואמרו: "למה לוקחים אנשים, אזרחים, ומכניסים אותם לבתי-חולים פסיכיאטריים?

שמואל פניג: איך זה קורה שהכניסו?

שמואל פניג: שמעתי על מקרה כזה וכו'".

שמואל פניג: הסברתי להם על החוק לטיפול בחולי נפש ועל משמעויות אשפוז כפוי.

שמואל פניג: בסוף מישהו הרים את היד ושאל: "למה לא מאשפזים את חיים?"

שמואל פניג: . מי שגר בהוד השרון מכיר את חיים, שהוא איש מבוגר, חולה במחלה ממושכת, שחי שנים בקהילה בבית-האבות אליו נכנס כשהיה די צעיר.

שמואל פניג: מאיימים לסגור את בית-האבות הזה, והיום הוא מסתובב הרבה ברחובות ומפעם לפעם הוא אולי צועק.

שמואל פניג: שאלתי אותם: "למה שנאשפז את חיים?"

שמואל פניג: , והם אמרו: "הוא צועק ומסתובב".

שמואל פניג: מתוך השניוּת הזאת ומתוך העמדה האמביוולנטית הזאת, היה ברור לי שאנו רחוקים מאד מהקבלה של חולי נפש.

שמואל פניג: חיים הוא דוגמא קיצונית.

שמואל פניג: אי-אפשר להחזיקו כל חייו בבית-חולים לחולי נפש.

שמואל פניג: הוא לא מסוכן.

שמואל פניג: הוא יושב על הספסל שלו ומתבונן בעוברים ושבים.

שמואל פניג: אבל, הסובלנות שלנו והסובלנות של אנשים צעירים, בני 17 שהולכים עוד מעט לשרת בצבא, היתה מאד קטנה לחיים.

שמואל פניג: כלומר, כשאנו מביאים את מחלת הנפש ברמה התיאורטית, כל האנשים יסכימו אתנו שיש שויון, שצריך להיות שויון ושחולי נפש צריכים לקבל הזדמנויות שוות.

שמואל פניג: כשאנו מביאים את מחלת הנפש, כמו שחברת-הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי דיברה על המקרה בבת-ים, כשאנו מביאים את חיים לפתחם של האזרחים המהוגנים, פתאום מתעוררים כל הכעסים וכל הרצון להרחיק.

שמואל פניג: הם יכולים להיות והם צריכים להיות, אבל, כמו שאומרים: לא בבית ספרנו.

שמואל פניג: אני חושב שאנשי "אנוש" שצריכים כל פעם לדאוג לדיור מחודש, להוסטל - אירית סיפרה לי על הויכוחים שיש כל פעם מחדש עם הדיירים לגבי השאלה האם יכולים להקים דירה והאם אפשר לרכוש דירה או להשכיר דירה לחולה הנפש - נתקלים יום יום באותן דעות קדומות שיכולות להישמר כשהן רחוקות מאיתנו, אבל פתאום כשמביאים לפתחנו את המחלה או את המוזר או את השונה אנו משתנים.

שמואל פניג: מחלה חברתית: האספקט של הצדק בחלוקת המשאבים.

שמואל פניג: השאלות האלה הן שאלות שאני שואל: האם יש גישה שווה לטיפול ולשיקום באזורים השונים של הארץ?

שמואל פניג: אני שומע שיש סניפים רבים של "אנוש", אבל אינני בטוח שהחולה, המשתקם, בבאר-שבע מקבל את אותם השירותים שמקבלים המשתקם במרכז.

שמואל פניג: האם "אנוש" ומשרד הבריאות הגיעו באמת למגזרים השונים שהיינו צריכים להגיע אליהם, למשל לערבים ולנשים?

שמואל פניג: אני יודע כמה מוזנחת הפסיכיאטריה וכמה מוזנח הטיפול בחולי נפש בקהילה הערבית.

שמואל פניג: גם באזורים שבהם אני יועץ, ברמת-השרון, אחד האזורים העשירים בארץ, אני רואה משפחות של הורים מבוגרים, כשחולה שנמצא בבית שמעולם לא הגיע לטיפול, וההורים האלה בדחילו ורחימו חרדים וחושבים: "מה יהיה כשנמות?"

שמואל פניג: . יושב חולה הנפש שלא הגיע לטיפול ושלא מגיעים אליו, ואני יועץ להם: "תלכו כמובן ל'אנוש'.

שמואל פניג: תעשו כך וכך".

שמואל פניג: אבל, המשפחות האלה חיות כאילו במצור.

שמואל פניג: הן נמצאות בלב לבה של רמת-השרון הנאורה, והן כאילו על אי בודד.

שמואל פניג: למשפחות האלה אינני בטוח ש"אנוש" מגיעה.

שמואל פניג: "אנוש" מגיעה למשוכנעים, לאלה שעשו כבר את הקפיצה ואמרו: "אנו מכירים במחלת הנפש".

שמואל פניג: יש משפחות מרובות שלא מגיעים אליהן, ואינני יודע כמה הסברה נעשית לגביהן.

שמואל פניג: כמה הסברה וכמה מגיעים באמת למעגלים היותר רחבים של החיים?

שמואל פניג: אינני יודע למה נכנסתי לנושא הזה של החיים, אבל כשנכנסתי לספרות ראיתי את הזעקה של אותם אנשים שחיים עם תחושה של בושה מתמדת, שחיים עם תחושה שאולי שהם ניצלו מהמחלה אבל אולי הם גרמו גם ואיך הם תפקדו כאשר ההורים היו צריכים להתמודד לבד ואיך הם מרגישים כשהם ברחו בעצם.

שמואל פניג: הם מנסים לנהל את חייהם.

שמואל פניג: אחד מהדיווחים, שלא קראתי לפניכם, הוא לגבי אחות לחולה נפש שהחליטה שהיא לא תביא ילדים לעולם מתוך הזכרון של השנים שבהן היא עברה בבית וראתה איך הוריה מתמודדים עם מחלת הנפש של האח.

שמואל פניג: מהן הציפיות שלנו לגבי העתיד?

שמואל פניג: הסטת משאבים רבים יותר לשיקום חולי נפש בקהילה, מיקוד הטיפול גם במשפחות שהופכות לקורבנות משניים של המחלה וכמה מוקדש היום להדרכה וחינוך הן של המשפחות, הציבור, טיפול במשפחות וקבוצות אחים.

שמואל פניג: כמו כן, צריך להגיע למעגלים רחבים יותר שנפגעים: הן משפחות שמתמודדות לבד, הן חולים שלא מגיעים לטיפול והן אזורים שבהם אין שירותי בריאות נפש מספקים.

שמואל פניג: אני חושב שיש הרבה כוח-אדם במערך בריאות הנפש, אלא שכוח-האדם הזה לא מתואם בצורה מתאימה.

שמואל פניג: לסיכום: חברה נמדדת ביחסה למיעוטים, לחסרי היכולת ולחולים שבקרבה.

שמואל פניג: מדינת ישראל יכולה להיות גאה, למרות האילוצים שבהם היא מתקיימת, ביחס לחולי הנפש ובהקצאת משאבים לשיקומם.

שמואל פניג: מכיון שאין תרופה לריפוי מחלת הסכיזופרניה ופריצת דרך לא נראית באופק, ההתמקדות צריכה להיות יותר בטיפול ובשיקום הקהילתי עם הסטת משאבים בהתאם.

שמואל פניג: טיפול ושיקום של חולה נפש אחד מביא רווחה למעגלים גדולים של אנשים שרווחתם קשורה ברווחתו.

יורם כהן: תודה רבה לפרופסור פניג.

יורם כהן: לאתנחתא מוזיקלית אני מזמין לבמה את חברי המקהלה "מכל הלב" מקרית-גת.

יורם כהן: (אתנחתא מוזיקלית - מקהלת "מכל הלב" מקרית -גת.

יורם כהן: )

יורם כהן: תודה רבה מקרב לב למקהלת "מכל הלב" מקרית-גת.

יורם כהן: אנו נמצאים בעיצומו של החלק המשפחתי שלנו.

יורם כהן: אני מזמין את אסתר מבית-שמש לומר מספר מלים.

יורם כהן: אסתר היא חברה במועדון החברתי.

יורם כהן: אסתר: קהל נכבד, שלום רב.

יורם כהן: לפני שבאתי ל"אנוש", הייתי סגורה עם המצב שלי.

יורם כהן: קודם לימדתי אנשים להיות חזקים ובעלי ביטחון, ועכשיו אחותי מלמדת אותי והיא לא יכלה לעזור.

יורם כהן: עוזר לי רק המועדון בבית-שמש.

יורם כהן: לכבוד "אנוש" בית-שמש פתחתי את לבי.

יורם כהן: לכבודכם קיבלתי מצב רוח, ואני באה ל"אנוש" כמו לבית שלי.

יורם כהן: אני מברכת את כולם שיהיו ארגון טוב והרגשה טובה אלינו.

יורם כהן: אנו פותחים את לבנו.

יורם כהן: אני מאחלת לכולם נחת ונחת ובריאות מכל הלב.

יורם כהן: אני רוצה שיהיו שלום בישראל ושמים כחולים.

יורם כהן: השמש צריכה לזרוח לכל חלון.

יורם כהן: אני מאחלת בריאות מהלב שלי לכולם.

יורם כהן: תודה, אסתר מבית-שמש.

יורם כהן: אני מזמין את גברת מרתה רמון, ממייסדות "אנוש", שכרבים אחרים הגיעה לכאן מתוך מניע אישי.

יורם כהן: הבן יורם ז"לל היה חולה סכיזופרניה.

מרתה רמון: מאד מרגש אותי להיות כאן.

מרתה רמון: צביאל רופא הזכיר שאנו עולים למעלה והגענו עד הכנסת.

מרתה רמון: אני זוכרת שהתחלנו במרתפים, והרבה מהמועדונים עדיין במרתפים.

מרתה רמון: אני מאחלת שנצא משם.

מרתה רמון: אספר לכם סיפור קטן על סטיגמה.

מרתה רמון: הסטיגמה היא לא רק תוצר של החברה "הרעה" מסביב אלא גם של עצמנו.

מרתה רמון: אנו שייכים למועדון שאף אחד לא בחר ולא שמח להשתייך אליו, אבל בניגוד לצביאל רופא אני חושבת שבסוף אנו כן לקחנו אחריות על הגורל שנגזר עלינו ואנו פועלים.

מרתה רמון: בשבילי זו חגיגה אדירה.

מרתה רמון: יש ארבע אמהות ושלושה אבות, ואנו שלוש אמהות ויש הרבה אמהות אבות.

מרתה רמון: חסרה לי טובה, שלא יכלה להיות איתנו, ואני מאחלת לה מפה החלמה מהירה.

מרתה רמון: היינו שלוש אמהות, קומץ קטן של הורים, ומי חשב על כנסת?

מרתה רמון: מי חשב בכלל על מה שקורה?

מרתה רמון: היום, זה מרגש להיות כאן.

מרתה רמון: הסטיגמה - פתחנו את המועדון במקלט.

מרתה רמון: לימים, כשבני נפטר, שנתיים אחרי שהמועדון הוקם, והוא לא נהנה מהמועדון, קיבלתי מכתב מחברי המועדון.

מרתה רמון: הם כתבו לי שהם מנחמים אותי ושהם מצטערים ושהם זוכרים את יורם.

מרתה רמון: הם הכירו אותו, ופעם או פעמיים ראו אותו מרחוק והוא לא התקרב למקום הזה.

מרתה רמון: הוא אמר: "שם יש משוגעים, ואני לא הולך לשם".

מרתה רמון: הם כתבו לי מכתב שהם היו רוצים לקרוא למועדון על שם יורם אבל הם חושבים שאולי אני לא אשמח ואולי אני מתביישת בזה.

מרתה רמון: אמרתי שאינני מתביישת ושהייתי שמחה אם מוזיאון היה נקרא על שמו אבל הוא לא היה צייר אלא חולה נפש, ועד היום שלט מועדון "אנוש" על שם יורם נמצא שם על איזה שהוא קיר פנימי.

מרתה רמון: ברוך ה', יש הרבה מאד שלטים של תורמים אחרים, והוא נמצא ביניהם.

מרתה רמון: אין מה לעשות.

מרתה רמון: לקחנו אחריות.

מרתה רמון: אין לנו מה להתבייש.

מרתה רמון: לא בחרנו בזה, וזה קרה לנו.

מרתה רמון: חשוב לי להגיד עוד שני דברים קטנים.

מרתה רמון: הרבה פעמים כשהתחלנו את הדרך עם "אנוש", קיבלנו ביקורות על כך שאנו משתפים פעולה עם משרד הבריאות ושמכרנו את נפשנו לממסד.

מרתה רמון: זהו ויכוח ישן מאד ועצום.

מרתה רמון: בואו ולא נתווכח מה זה תפקיד של אזרח שיש לו בעיה ומה זה תפקיד הממסד.

מרתה רמון: הדבר הזה אף פעם לא קבוע.

מרתה רמון: הימים הם ימים קשים.

מרתה רמון: "אנוש" הפכה לקבוצת לחץ שלוחצת על הממסד להגדיל את התקציבים.

מרתה רמון: אם בזמנו נלחמנו כדי שיהיו שירותים, קמו "התמודדות" ו"עוצמה" בשביל זכאות להיכנס לשירותים האלה.

מרתה רמון: בשממה שהיתה אז, שהפרחנו אותה עם מועדונים ועם שירותים, אפשר עכשיו להלחם על זכות הקיום.

מרתה רמון: אני מאד מברכת את "אנוש" על החכמה לחבק ולהכיל את הארגונים החדשים שיש להם פונקציות אחרות.

מרתה רמון: הם באמת דואגים לזכאויות, והמלחמה בסטיגמה עוד רבה מאד.

מרתה רמון: מאד חשוב להזכיר זאת.

מרתה רמון: אולי גם יש להזכיר את העניין שכל השירותים וכל מערכת השיקום האדירה הזאת, בעצם, מיועדים לנפגעים ולא להורים.

מרתה רמון: פרופסור פניג הזכיר אחים.

מרתה רמון: גם אנו לא היינו על המפה.

מרתה רמון: כשהורה התלונן על הקושי, אמרו לו: "לך תיקח וליום.

מרתה רמון: אתה לא מטופל".

מרתה רמון: "אנוש" נתן לזה תשובה.

מרתה רמון: יש, בהחלט, מקום לתת תשובות נוספות, ויש מקום לארגונים נוספים.

מרתה רמון: אני מקווה ש"אנוש" יהיה מספיק חכם לא להרגיש איזה שהוא איום ותחרות אלא לחבק אותם ולהזמין אותם, מפני שתמיד יש להרבה מאד אנשים עוד מה לעשות.

מרתה רמון: צריך לעודד את היוזמות.

מרתה רמון: זה לא תחום שנוהרים אליו.

מרתה רמון: זה לא מועדון שאנשים שמחים להשתייך אליו.

מרתה רמון: אם מישהו כבר מרים ראש ומוכן, צריך לעודד אותו.

מרתה רמון: אני מברכת את כולכם.

מרתה רמון: אני, בהחלט, אזכור זאת כיום מאד מרגש.

מרתה רמון: אני שמחה שאתם עוד זוכרים אותי אחרי 20 שנה.

מרתה רמון: תודה.

יורם כהן: אני מזמין את גברת ברכה פרץ, מתמודדת מסניף אשקלון.

ברכה פרץ: קהל נכבד, אני חברה ב"אנוש" סניף אשקלון, ונמצאת למעלה מעשר שנים במסגרות השונות של "אנוש": דיור מוגן, מועדון חברתי.

ברכה פרץ: כיום, לאחר תהליך שיקומי אני עובדת במפעל מוגן "אשד" בקרית-גת.

ברכה פרץ: חשוב לי לדבר או להביא בפניכם את החשיבות הגדולה ואת התמיכה הרבה שאני זוכה לה מ"אנוש".

ברכה פרץ: אני מוצאת אוזן קשבת ותמיכה מאנשי צוות ומחבריי נפגעי הנפש.

ברכה פרץ: המועדון החברתי עבורי הוא חיוני ובעל משמעות רבה.

ברכה פרץ: זוהי עזרה גדולה בהפחתת הבדידות של נפגעי הנפש בקהילה.

ברכה פרץ: חבריי ואני לא מוצאים את מקומנו באף מסגרת חוץ ממסגרות "אנוש".

ברכה פרץ: במסגרת המועדון, אנו עורכים אירועים, מסיבות חג, טיולים, מחנה נופש, חוגים ובעיקר יש הרבה קבלה, הבנה, כבוד ואהבה שחשובה לנו יותר מכל.

יורם כהן: אולי אינכם מרגישים, אבל היום אנו מצטיינים ביחסי ציבור.

יורם כהן: בבוקר דניאלה מיכאל הופיעה בתכנית טלויזיה, וערוץ הכנסת שידר חלק גדול מהאירוע הזה.

יורם כהן: לפני מספר דקות הופיעו באותו ערוץ חניתה רודני ומרתה רמון.

יורם כהן: אני מזמין כדוברת אחרונה, אחרונה חביבה, את חניתה רודני - היושבת ראש הראשונה שלנו.

חניתה רודני: תחילה, אני צריכה מים.

חניתה רודני: האם יש איזה רופא באולם שיכול לתת ווליום?

חניתה רודני: ההתרגשות שלי גולש.

חניתה רודני: אני רואה אתכם ואת אהבתכם, והכל יהיה בסדר.

חניתה רודני: חברתי מרתה דיברה על וליום, והזכרתי שלפעמים זה עוזר.

חניתה רודני: לפני שאתחיל, אני מוכרחה להזהיר שאני מדברת קצת על המשפחה שלי.

חניתה רודני: לדעתי, זו דוגמא, וכך אני עושה זאת.

חניתה רודני: אני מקווה שבעקבות זאת יהיו עוד הרבה משפחות שלמות שיהיו מוכנות להיחשף, וזה יעזור ל"אנוש" בהרבה.

חניתה רודני: כפי שאתם רואים, "אנוש" קם בזכות זה לפני הרבה שנים.

חניתה רודני: מכובדיי, חברי-הכנסת, אורחים יקרים, צהרים טובים וברכות מעומק לבי.

חניתה רודני: ברכה מיוחדת לכם, משפחת "אנוש" הנפלאה, שבזכותה אנו לוקחים חלק במעמד מרגש זה.

חניתה רודני: זהו יובל ה-25 לעמותת "אנוש" - כלומר שגם אנו 25 שנה יותר ממה שהיינו אז, ושנהיה בריאים ונמשיך - ולפעלה העצום בקידום איכות החיים של נפגעי הנפש בקהילה, אלה שעד אז היו נידונים לנידוי חברתי במדינתנו הקטנה כמו בעולם הגדול.

חניתה רודני: במשימת חיי זו התחלתי ב-1976, לאחר שנים רבות של סבל מיותר שעבר על משפחתנו הקטנה במושב שיתופי בשל התנהגות בלתי מובנת של בתנו הבכורה אחרי שירות צבא.

חניתה רודני: בדיעבד, התברר כי היא סובלת ממחלת נפש, וכפי שהיה נהוג באותן שנים הרופאים שתקו ולא שיתפו אותנו בסוד מחלתה.

חניתה רודני: בגלל זה הסבל מיותר, ושלא יקרה יותר.

חניתה רודני: לראשונה נודע לנו ב-1976 כי בתנו לוקחה בסכיזופרניה.

חניתה רודני: היא שוחררה מהצבא ב-1971, וזה התחיל קצת זמן אחרי זה.

חניתה רודני: אומנם אנו לעולם לא מאשימים את הצבא.

חניתה רודני: התחלנו ללמוד אודות המחלה, והעזנו לשתף את הסביבה הקרובה בנושא.

חניתה רודני: זכינו ליחס צונן ומרוחק ואף לאיומים מרומזים כי ילדיי האחרים לא יוכלו להתחתן ובודאי שלא יתקבלו לצה"ל עקב הקללה הרובצת עלינו.

חניתה רודני: המציאות היתה שונה לגמרי; ילדיי התחתנו ושירתו בצה"ל בכבוד, ועשרת נכדיי למדו להיות יותר אנושיים וסובלניים לחריג שבחברה - שיהיו בריאים וגם אתם.

חניתה רודני: בעלי ואנכי נסענו ללונדון בעקבות המלה "סכיזופרניה" לבחון שם דרכי פעולתה של עמותה שעסקה בנושא הסכיזופרניה ואשר נוסדה רק שנה אחת בלבד קודם לכן.

חניתה רודני: שנה לאחר מכן, ב-1977, אזרנו אומץ ושלחנו מכתב למוסדות העוסקים בבריאות הנפש בישראל, בו העלינו את כוונתנו להקים עמותה דומה בארץ.

חניתה רודני: הבנו כי צעד מקדים והכרחי הוא להיחשף לכלי התקשורת, ובהסכמה משפחתית כוללת התקבלה החלטה שאין לנו מה להתבייש ובודאי שאין לנו מה להסתיר שכן לא חטאנו ולא פשענו ובודאי בתנו לא.

חניתה רודני: הבנו שאיננו יכולים להשתמש בטיעון שאין להתבייש במחלת נפש, כאשר אנו עצמנו לכאורה מתביישים בכך שבתנו לוקה במחלה זו.

חניתה רודני: פנינו, אפוא, למשפחות שמצבן כמו שלנו והצענו להתארגן על מנת לטפל בנושא זה.

חניתה רודני: מרתה הזכירה את הימים הראשונים דאז.

חניתה רודני: היינו שתינו בטלויזיה עם הפנים קדימה ועם שמות משפחה.

חניתה רודני: האמת היא שזה עשה הרבה.

חניתה רודני: במקביל, קשרנו קשר עם אנשי מקצוע, מתנדבים מסורים ונפלאים, ובנובמבר 1978 התקיימה אסיפת המייסדים הראשונה בקולנוע "מקסים" בתל-אביב.

חניתה רודני: היה לנו קשה מאד להתמודד עם ההתרגשות העצומה שהיתה במקום, אך ההתלהבות נתנה לכולנו אנרגיה חיובית עד היום להגשים את המטרות הלא קלות שהצבנו לפנינו.

חניתה רודני: הסניפים הראשונים הוקמו בתל-אביב, בירושלים וברחובות, וכיום אנו עדים לקיומם של עשרות סניפים ברחבי הארץ בכל המגזרים.

חניתה רודני: ברור שלי אישית לא היה כל כלי תחבורה בימים אלה, שכן זה היה מושב שיתופי, ועלי להודות אולי במקום זה לתחבורה הציבורית שבאמצעותה יכולתי לנסוע במסע הסברה לאורכה ולרוחבה של המדינה ולהגיע לכל מקום בו טופלו נפגעי הנפש.

חניתה רודני: שמה של העמותה יצא לפניה אף בחו"ל, וקשרינו הסתעפו בעולם ודגל ישראל התנוסס בכבוד בכל אחד מהכנסים בנושא בהם השתתפתי.

חניתה רודני: ב-1983 התקיים בירושלים קונגרס בין-לאומי - הרבה בעזרת פרופסור אורי אבירם, ששמעתם את המסר שלו, והחברים שלו - הראשון מסוגו בעולם בנושא: עתיד חולי הנפש בחברה.

חניתה רודני: נטלו בו חלק אנשי מקצוע ידועי שם ומשפחות סביב שולחן אחד הן מהארץ והן מאירופה וארצות-הברית.

חניתה רודני: ב-2000 התקיים בירושלים קונגרס בין-לאומי שני בנושא: הקניית עוצמה למשפחות, בהשתתפות 300 משתתפים מ-31 ארצות.

חניתה רודני: הפעם אורגן הכנס במשותף על-ידי אנשי "אנוש" והעמותה העולמית לסכיזופרניה, שהיתה לי הזכות להיות בהקמתה באחד הקונגרסים.

חניתה רודני: אולם, לא די בהישגים שאפילו לא חלמנו עליהם לפני 25 שנה.

חניתה רודני: עדיין עבודה רבה לפנינו.

חניתה רודני: חוק תעסוקה - אנו רוצים את זה מתוך חוק הכנסת, ומחקר לעלות בסולם המדרגה.

חניתה רודני: כמה כסף הולך למחקר המוח?

חניתה רודני: זה גם קשור בהרבה מחלות.

חניתה רודני: עלינו לדחוף את העניין הזה.

חניתה רודני: אנו צריכים להתאים את עצמנו להתפתחויות המדעיות בתחום הפסיכיאטריה, שכן נפגעי הנפש של אתמול שונים מאלה של מחר.

חניתה רודני: לסיום: לא נשכח לעולם שאין תרופה ראשונית כמו אהבה והבנה.

חניתה רודני: לכן, יש הרבה אהבה בלבי לכל משפחת "אנוש" וכל ידידי "אנוש" ובמיוחד למתנדבים שהם אזרחים שאכפת להם ומחזיקים סניפים ועושים את הכל, לפעמים ואולי לא לפעמים, הרבה פעמים במקום המשפחות, ואין מלים אלא שזו ארץ ישראל היפה ואנו גאים בהם.

חניתה רודני: אני מאחלת לכולנו שיתגלו בעתיד הקרוב מה הם הגורמים למחלה ומה הם אמצעי הריפוי.

חניתה רודני: כך נהפוך כולנו למיותרים, ונחגוג פיטורין.

חניתה רודני: אמן.

חניתה רודני: תודה על הקשבתכם.

יורם כהן: חשים אנו גאווה וסיפוק לחתום היום על האמנה.

יורם כהן: אני רואה זאת כמשק רוח הסטורי.

יורם כהן: אקריא את האמנה בפניכם.

יורם כהן: האמנה מונחת על שולחן ביציאה מהאולם, וכל אחד מהנוכחים מוזמן לגשת ולהוסיף את חתימתו.

יורם כהן: הטקס תם, ואני מודה לכולם.

יורם כהן: אנו מאפשרים הצטרפות לסיור בכנסת, ואנו ניפגש ליד היציאה מהכנסת.