ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 119, 2004-06-09 09:30

קולט אביטל: בוקר טוב ליושב ראש הכנסת, בוקר טוב לאורחים, לחברי הכנסת.

קולט אביטל: לא כל יום יש לנו שעת נחת.

קולט אביטל: בתקופה האחרונה אנחנו דנים בכנסת בעיקר בנושאים לגמרי שונים ובטונים צורמים.

קולט אביטל: אנחנו מתכנסים הבוקר כדי לפתוח תערוכה של עבודותיו של יוסף באו זכרונו לברכה, שלא נמצא איתנו לצערנו.

קולט אביטל: הסיבה שבגללה אנחנו עורכים את התערוכה אצלנו בוועדה היא כפולה.

קולט אביטל: קודם בגלל שיוסף באו היה ניצול שואה, הוא נולד בקרקוב, הוא היה בגיטו קרקוב, היה אחר כך במחנות עבודה, מחנות ריכוז, ואפילו התחתן עם אשתו במחנה הנשים.

קולט אביטל: הסיבה השנייה, בגלל אהבתו לשפה העברית.

קולט אביטל: אנחנו כוועדת העלייה והקליטה, חלק מעיסוקינו נוגעים להנחלת השפה העברית לעולים.

קולט אביטל: יוסף באו שהיה צייר, גרפיקאי, אחד מראשני האנימציה בארץ, היתה לו אהבה מיוחדת לשפה העברית.

קולט אביטל: הוא גם טיפל בה בצורה מאוד הומוריסטית, עם צירופי מלים, עם גראפיקה שמדגימה, וזאת התערוכה שאנחנו חונכים כאן היום בנוכחותך.

קולט אביטל: אנחנו שמחים לעשות את זה, ומקווים שכמה שיותר חברי כנסת, וכמה שיותר ציבור, וכמה שיותר עולים ישכילו לבוא ולראות אותה.

קולט אביטל: אני מבינה שבה בשעה שאנחנו פותחים את התערוכה, יש גם תערוכה גדולה של יצירותיו ב-PROVIDENCE ROAD ISLAND, או המושל או ראש העיר פתחו את התערוכה והסבירו שזו הפעם הראשונה שמקיימים תערוכה של מישהו שלא מבני המקום, כך שבהזדמנות זו הצלחנו לכבוש גם את ROAD ISLAND.

קולט אביטל: אני רוצה לומר מלה טובה לבנות הדסה וצילה שהן היוזמות של המפעל הזה, ולברך את כל הבאים פה ולהעביר אליך את רשות הדיבור.

ראובן ריבלין: תודה רבה.

ראובן ריבלין: אני מקבל בקשות להשתתף במאות אירועים ביום.

ראובן ריבלין: ביקשתי כנראה להתחמק באלגנטיות ובצורה שלא תפגע כמובן, ויחד עם זה תשחרר אותי ממטלה נוספת שאני כבר לא יכול לעמוד בה.

ראובן ריבלין: עד אשר הבנו למה הוזמנו.

ראובן ריבלין: מייד לאחר שהועמדנו על המיוחדות של האדם ושל האירוע אלא באתי הנה כאדם שיוצא ידי חובתו, או נותן איזשהו כבוד מטעם המלכות על מנת להשתתף, ולא באתי הנה בנפש חפצה וכיהודי, כבן לאדם שהיה בלוחמי השפה העברית יחד עם בן יהודה ודוד ילין, כתלמידם, ולאחר מכן כמורה לתלמידים אחרים, כאשר הוא נמצא בירושלים דור שמיני, ובקרקוב ובמקומות אחרים בעולם נמצאים יהודים שחושבים בדיוק כמוהו, מבלי שיידעו איש על קיומו של האחר.

ראובן ריבלין: עברי דבר עברית, זה דבר שעליו חלמו יהודים בכל מקום שהם הרגישו את ההרגשה שהשפה היא פתוחה להתקיים רק כאשר תהיה ארץ, והעם יוכל להתקיים כאשר תהיה לו ארץ, תהיה לו שפה.

ראובן ריבלין: המאורעות ההיסטוריים הביאו אותו ואת אימכם למקום שבו העם היהודי סבל את אחד המאורעות היותר נוראים בהיסטוריה שלו.

ראובן ריבלין: יחד עם זאת, מתוך אותו אסון קמה וצמחה לנו היכולת לקיים ציונות לא על פי חלום, אלא בין שמתוך אותו רצון להגשים, ובין מכורח הנסיבות, הציונות הפכה מחלום למציאות.

ראובן ריבלין: התרשמתי מהמשחק באותיות של ירושלים.

ראובן ריבלין: ירושלים יש לה הרבה משמעויות.

ראובן ריבלין: אחת המשמעויות היותר חשובות על פי האבא, שמי שלא ישמור על האמונה שלו הבלתי מתפשרת, שירושלים היא ירושלים, שלמה מי' ועד ם', הוא עתיד להחליף את האותיות ולהיות מגורש לים.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, העניין הזה של אמונה באיזו שהיא אמת שהיא בלתי מתפשרת, היא דבר שבלעדיו לא נתקיים פה.

ראובן ריבלין: שכן רבים במשך שנים הצליחו להחזיק מעמד בגלות כיהודים מתוך הערגה לירושלים.

ראובן ריבלין: כל מחשבה שבה גם על עניין זה ניתן להתפשר, היא דבר שבא לידי ביטוי בתוך השם של ירושלים עד גירוש לים חלילה, אבל הרעיון הוא חשוב ביותר.

ראובן ריבלין: באתי הנה על מנת להזדהות לחלוטין.

ראובן ריבלין: אני בהחלט חושב שהכנסת מכבדת את עצמה לא פחות מאשר את האיש ואת הרעיונות שלו, שהיא מקיימת את התערוכה כאן בוועדה חשובה זאת.

ראובן ריבלין: חשובה שמדברת גם על עלייה, גם על קליטה וגם על המימוש שעומד מאחורי הרעיון של עלייה לארץ, שדורות רבים כבר לא ידעו שזאת הארץ שלנו, אלא בחלום.

ראובן ריבלין: אני שמח שוועדת העלייה והקליטה הפכה את התערוכה הזאת מרעיון של הבנות למציאות מלאה, שהנה אנחנו פותחים אותה היום.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: אני רוצה לספר לכם שהיינו במוסקבה בשליחות ועדת העלייה והקליטה וועדת החינוך, יחד נסענו לשליחות מטעם הסוכנות כדי לבדוק מה קורה שם גם בנושא העלייה וגם בנושא השפה העברית והקליטה.

קולט אביטל: אחד הרגעים המרגשים היה כאשר הגענו לסנט פטרסבורג לאולפן לעברית.

קולט אביטל: היו שם לפחות 100 איש אם לא יותר, קידמו את פנינו בהצגה בעברית על אליעזר בן-יהודה.

ראובן ריבלין: אנחנו מתכוונים להביא אותם לארץ את השחקנים ביום השפה העברית, את שלושת השחקנים, על מנת שהם יביאו את ההצגה הזאת בפני כל חברי הכנסת.

ראובן ריבלין: אני אקיים את זה בסביבות אוקטובר שזהו תאריך יום הולדתו של אליעזר בן יהודה.

ראובן ריבלין: זהו רעיון שאני מביא אותו בפעם הראשונה בפניכם, בשיתוף עם יושב ראש ועדת החינוך חבר הכנסת אילן שלגי, ויושבת ראש ועדת העלייה והקליטה קולט אביטל.

ראובן ריבלין: ביחד נקיים את המאורע הזה, שבהחלט שיוסף באו חשב, ובן יהודה חשב, כל אחד במקומו ובמחוזו, מבלי לדעת ולהכיר בדיוק, אני אפילו לא יודע אם רק לדעת לא רק להכיר, את הדברים שהיו במקומות אחרים בעולם, נגיע כולנו לאותה מסקנה.

מרינה סולודקין: תודה רבה.

מרינה סולודקין: הרעיון מצוין.

מרינה סולודקין: זה המקום הנכון לקיים תערוכה של אבא שלכם, בגלל שזו ועדת העלייה והקליטה.

מרינה סולודקין: אני חברה בוועדה הזו, ביחד עם יושבת ראש הוועדה קולט אביטל.

מרינה סולודקין: אני פטרונית של חמישה ארגונים של ניצולי שואה יוצאי ברית המועצות.

מרינה סולודקין: אני מסכימה במאה אחוז עם יושב ראש הכנסת שזהו כבוד לכנסת שיש לנו תערוכה מפוארת כזאת.

מרינה סולודקין: אני חושבת שאנחנו נביא הרבה מבקרים לוועדה שלנו.

מרינה סולודקין: יש על מה לספר ויש מה לראות.

מרינה סולודקין: תודה.

עמרם מצנע: אני הוזמנתי על ידי ידידתי חברת הכנסת קולט אביטל, קראתי את קורות החיים, יש בי תמיד רעב והרבה סקרנות, גם לגבי אוטוביוגרפיות וקורות חיים שמתארות קהילות שלמות, במקרה הזה יוסף באו שבא משם, והפך את העברית לשפה ראשונה שלנו, כל כך חיה, כל כך נושמת.

עמרם מצנע: אז היה צריך להפוך את העברית בשנים ההם משפת קודש לשפת יום-יום, חולין.

עמרם מצנע: נדמה לי שעכשיו צריך להחזיר חזרה את הקודש לשפה, כי צברינו העוקצנים והעליזים הפכו אותה שלפעמים אנחנו גם לא מבינים אם הם מדברים עברית או שמדברים בשפה אחרת.

קולט אביטל: סוף הדרך.

עמרם מצנע: יש מצב.

מרינה סולודקין: מצנע מחזיר את הקדושה לשפה העברית.

קולט אביטל: האם בשם המשפחה אחת מהבנות רוצות להגיד כמה מלים, או שתיהן.

צלילה באו-כהן: אנחנו רוצות מאוד להודות לכם.

צלילה באו-כהן: הספר הזה יצא אתמול, אפילו עדיין לא הגיע למהדורה שנייה, ולא כתבנו הקדשה.

צלילה באו-כהן: זהו ספר שאבא כתב על זכרונותיו מהשואה בהומור.

צלילה באו-כהן: וישנם ציורים שהוא צייר בתוך מחנה הריכוז.

צלילה באו-כהן: זו היתה הדרך של אבא לשרוד.

צלילה באו-כהן: האמנות הצילה את חייו.

צלילה באו-כהן: הוא היה שרטט, אמן, בזכות האמנות הוא הציל יותר מ-400 איש, הוא זייף להם תעודות והם יצאו.

צלילה באו-כהן: מישהו שאל אותו: תגיד, למה לא עשית לך תעודה והיית יוצא גם?

צלילה באו-כהן: אבא אמר: ואם הייתי יוצא מי היה עושה?

צלילה באו-כהן: ההורים נפגשו בתוך מחנה הריכוז.

צלילה באו-כהן: אבא התחפש לאשה, התגנב למחנה נשים וכך התחתנו בסתר.

צלילה באו-כהן: שאל אותו מישהו: אתה לא מצטער שלא עשית לך תעודה, היית יוצא ולא היית סובל.

צלילה באו-כהן: הוא אמר, ואם הייתי יוצא איך הייתי מכיר את אשתי?

צלילה באו-כהן: וכך היו ההורים, בכל דבר רע, תמיד הם מצאו את הטוב את המצחיק.

צלילה באו-כהן: אצלנו סיפורי השואה היו יום יום בבית, אבל כל יום היו בדיחות.

צלילה באו-כהן: לא היה יום בלי בדיחות.

הדסה גרינברג: אמא גם הצילה.

הדסה גרינברג: שבועיים לפני שהיא עזבה אותנו, חיפשתי אצלה בארון ומצאתי עבודה על רבקה באו שעשתה סטודנטית מבר אילן.

הדסה גרינברג: אמא סיפרה לנו הכל כל השנים.

הדסה גרינברג: אמרתי לה: אמא, עבודה על רבקה באו?

הדסה גרינברג: מה יש לכתוב עלייך?

הדסה גרינברג: אל תקראי את זה אף פעם, זה קשה מדי בשבילך.

הדסה גרינברג: קראתי כל הלילה, למה אסור לי לקרוא?

הדסה גרינברג: בכיתי כל הלילה.

הדסה גרינברג: כתוב שם איך היא הצילה יהודים עם השמות שלהם.

הדסה גרינברג: בבוקר באתי לאמא ואמרתי לה: סיפרת הכל, ודבר כזה חשוב לא סיפרת?

הדסה גרינברג: זה צריך היה לעשות, ואין מה לדבר על זה יותר.

הדסה גרינברג: לא הסכימה יותר מלה אחת להגיד.

הדסה גרינברג: צנועים שניהם, זה כמו איש אחד.

קולט אביטל: הדור הזה שלנו הנוכחי ומי שמסובב אותנו, לא בדיוק התברכו בתכונה הזאת של צניעות.

ראובן ריבלין: האם הדבר אמת שהם נישאו על ידי אשה?

הדסה גרינברג: נישאו בצד הנשים, לא היה מי שישיא אותם.

צלילה כהן-באו: אחרי השואה הם התחתנו שוב בצורה רשמית.

צלילה כהן-באו: הם תמיד חגגו שני תאריכים, ב-1944, וב-1946.

צלילה כהן-באו: אבא היה שרטט, המנהל אמר לו לך תעשה העתקת שמש.

צלילה כהן-באו: היום מכניסים למכונה ויוצא העתק.

צלילה כהן-באו: פעם היו עושים זאת בעזרת השמש.

צלילה כהן-באו: היה חורף, ואבא אמר: אין היום שמש, אי אפשר.

צלילה כהן-באו: הוא אמר: אותי לא מעניין אם אין שמש, או העתק או כדור בראש.

צלילה כהן-באו: אבא ידע שאין ברירה, שם את השרטוט על מסגרת עץ, מתחת לנייר המיוחד שהיה רגיש לקרני השמש, יצא החוצה, כיוון לשמיים אבל לא יצאה השמש.

צלילה כהן-באו: עברה בחורה ושאלה: תסלח לי אדוני מה אתה עושה?

צלילה כהן-באו: אחר כך היא סיפרה לו שהיא חשבה שהוא עושה סימנים למטוסים האמריקאים.

צלילה כהן-באו: הוא אמר לה: אני מצפה לשמש, אבל היום היא לא רוצה לראות אותי.

צלילה כהן-באו: אולי את מוכנה למלא את מקומה, הוא כיוון אליה את המסגרת.

צלילה כהן-באו: היא הסמיקה וברחה.

צלילה כהן-באו: הוא נכנס למשרד, וידע שלא נותר לו הרבה זמן לחיות.

צלילה כהן-באו: הוא אמר: אני אנסה לפתח, הוא פיתח והצליח.

צלילה כהן-באו: הוא אמר: היא היתה השמש שלי.

אביגדור אלחני: אני עומד בראש המכון למחקר ותיעוד של תולדות ומורשת העיר תל-אביב יפו לדורותיה.

אביגדור אלחני: יוסף באו עבד וחי בתל-אביב כל ימיו כשחי בארץ.

אביגדור אלחני: אנחנו חוקרים ומתעדים את תולדותיו.

אביגדור אלחני: אני רוצה להגיד כמה דברים אולי בפן האחר של אישיותו, בהיותו ציוני חם רגיש ונמרץ.

אביגדור אלחני: כפי שאמרה אחת מבנותיו, הציל מאות רבות של יהודים.

אביגדור אלחני: צריכים להבין את זה.

אביגדור אלחני: זה לא העניין הפוסט-מודרני כשיש לנו אמצעים.

אביגדור אלחני: בגיטו לזייף תעודות על נייר לא נייר, ללא כלי כתיבה, עם חותמות של קליפות תפוחי אדמה, זו היתה גבורה ומשימה כמעט בלתי אפשרית.

אביגדור אלחני: הוא הצליח ברוב המקרים, ומאות רבות של יהודים וצאצאיהם חבים לו את חייהם.

אביגדור אלחני: פן נוסף שאני רוצה להזכיר הוא בלתי ידוע.

אביגדור אלחני: כשהוא עלה לארץ בתחילת שנות ה-50, שרותי הביטחון הישראליים צדו אותו, במרכאות, וניצלו את מומחיותו.

אביגדור אלחני: אלו אמנם פרשיות עלומות שאסור לדבר עליהן, רבים משליחיה הביטחוניים של המדינה, מעבר לקווי האוייב, בכל ארצות תבל נעזרו בדמויות ובדוקומנטציה שהוא העניק להם, חבים לו גם את הצלחתם, וגם את חייהם.

אביגדור אלחני: אני מקווה שגם "יד ושם" יידעו לתעד את זה, וגם מוסדות הביטחון של המדינה לתת לו את הכבוד הראוי לו.

קולט אביטל: תודה רבה שהערת גם את הנקודה הזאת שלנו כמובן לא היתה ידועה.

קולט אביטל: אני רוצה לסגור את החלק הרשמי של הברכות ואני מזמינה אתכם להסתובב, לראות.