ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 95, 2004-02-29 09:00

אילן שלגי: בוקר טוב, אנחנו שמחים להתארח אצלכם, במבואות עירון.

ניצן ירמר: אנחנו נקיים סיור מצומצם בבית הספר, לראות כמה נקודות השקה של חניכי נעל"ה בבית נספר, דברים שהם עושים.

ניצן ירמר: אני מקווה ובטוח שתצאו נפעמים מהתלמידים, זה מה שחשוב לנו.

ניצן ירמר: ביקור מהנה ומעניין לכולנו יחד.

קולט אביטל: אנחנו בסך הכול באנו כדי להתרשם מהפרויקט הזה, שאת חשיבותו אנחנו מכירים.

קולט אביטל: אני מקווה שאנחנו אפילו תרמנו קצת להמשך קיומו.

קולט אביטל: לכן, לא צריך להגיד עד כמה אנחנו מחויבים.

קולט אביטל: מהסיבה הזאת החלטנו שטוב מראה עיניים, ונשמח לכל מה שנוכל לראות, להתרשם, ואחר כל אולי להמשיך לתרום.

קולט אביטל: תודה.

אילן שלגי: על פרוייקט נעל"ה שמענו בעבר, ולמדנו להכיר אותו יותר כאשר הייתה מצוקה מסוימת לפני קרוב לשנה.

אילן שלגי: שמחנו להיות שותפים למאמץ הגדול, שמנע שינויים במתכונת ההובלה של הפרוייקט.

אילן שלגי: אנחנו יודעים עד כמה אתם כולכם, וגם האחרים שעוסקים בנושא של עליית נוער לפני הורים, נותנים לזה את הנשמה, ולא רק את הכוחות המקצועיים שלכם.

אילן שלגי: אנשים עובדים פה במסירות אין קץ.

אילן שלגי: ועדות החינוך והתרבות וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת לא ירפו מהנושא הזה.

אילן שלגי: נלווה את הפרויקט שלכם בארץ, ולא רק בארץ.

אילן שלגי: בקרוב נהיה ברוסיה, ויצא לי לאחרונה, ואני בטוח שגם לחברת הכנסת אביטל, לפגוש את הפרויקט גם בדרום אמריקה, לפגוש הורים, לפגוש תלמידים שבאו מכאן כדי לגייס תלמידים חדשים.

אילן שלגי: זה היה מפגש מאוד מרגש.

אילן שלגי: אנחנו שמחים להיות אצלכם כאן במבואות עירון בעין שמר.

אילן שלגי: לפני 40 שנה הייתי פה קיץ שלם במחנה 80, אבל כל יום הגעתי למנחת בעין שמר, כי הייתי עם פרויקט של גדנ"ע אוויר.

אילן שלגי: יש לי זיכרונות נעימים.

אילן שלגי: קונצרט של תלמידי נעל"ה.

ניצן ירמר: אני מברך את נציגי המינהלת שנמצאים פה, את אורי ואהרון מהקיבוצים, ואת פלטי סתווי מהאגודה, ואחרונים חביבים כל חניכי נעל"ה והמחנכים שנמצאים כאן, שהם אלה שעושים את העבודה בשטח, ומתמודדים עם הדברים הקשים של החינוך.

ניצן ירמר: החינוך הוא בהחלט דבר דינמי, יש לו את התצוגות היפות ביותר והנעימות ביותר לאוזן, ויש את העבודה היום-יומית שהיא לא קלה, ואני מניח שכל מי שיושב פה, החינוך לא זר לו.

ניצן ירמר: מוסד חינוכי מבואות עירון קיים מעל 50 שנה, זה מוסד בבעלות של ארבעה קיבוצים.

ניצן ירמר: בעשור האחרון הוא פתח את שעריו לאוכלוסיות רבות מהאזור, ולאוכלוסיות עולים.

ניצן ירמר: אוכלוסיות העלים הן ברובן במסדרת תוכנית נעל"ה.

ניצן ירמר: יש עולים לא מעטים אחרים, במסגרת אחרת.

ניצן ירמר: בית הספר שלנו הוא בית ספר שש שנתי, הוא מונה כ-950 תלמידים, 380 בחטיבת ביניים והשאר בחטיבה עליונה.

ניצן ירמר: בבית הספר שלנו אין הפרדה בין שתי החטיבות, כאשר מבחינת קליטת תלמידים, רוב הקליטה היא בכיתה ז'.

ניצן ירמר: אין כאן מיון, סינון, במעבר בין החטיבה לתיכון, כולם עוברים, מלבד בודדים ביותר.

ניצן ירמר: הנשירה פה היא באחוזים בודדים, סדר גודל של 4%.

ניצן ירמר: יש בודדים המועזבים בגין אי התאמה.

ניצן ירמר: המקום שלנו משלב פנימייה ובית ספר ביחד, אין הפרדה בין הפנימייה לבית הספר.

ניצן ירמר: יש לזה הרבה יתרונות, לפעמים יש לזה גם חסרונות.

ניצן ירמר: בתוך הספר נמצאים גם בתי הפנימייה.

ניצן ירמר: התלמידים שהם לא בפנימייה – וזה רוב תלמידי בית הספר -משולבים בפעילות של הפנימייה אחר הצהרים ובערב.

ניצן ירמר: הם מוזמנים לכל הפעילות שנערכת פה.

ניצן ירמר: חלק מתלמידי היום הם אלה שסוחבים עליהם הרבה מהפעילות של הפנימייה אחר הצהרים.

אילן שלגי: מי נמצא בפנימייה, בנוסף לילדי נעל"ה?

ניצן ירמר: בפנימייה יש ילדי ארבעת הקיבוצים, וילדים נוספים שהחליטו עם הוריהם, שהם רוצים להיות פה.

ניצן ירמר: ילדים שהתלהבו והרגישו שחסרים להם המגורים פה.

ניצן ירמר: יש עולים שהם לא נעל"ה, יש עולים אתיופים, יש עולים מחמ"ע (חבר העמים) ואמל"ט (אמריקה הלטינית) שעלו עם הוריהם, והם משתלבים פה כעולים.

ניצן ירמר: גם תלמיד מהאזור יכול להיות פה עד 12:00 בלילה ואז לחזור לביתו.

ניצן ירמר: בימי שישי יש ערבי דיסקו, שכולם מוזמנים להשתתף בהם.

ניצן ירמר: יש פה פעילות ענפה מה שמאוד תורם גם לחניכי נעל"ה ולקיבוצניקים, שהם לא מיעוט במקום, אלא יש נוספים שהם שותפים להם.

ניצן ירמר: ילידי הארץ מהווים 86% מהתלמידים, נעל"ה חמ"ע 6%, נעל"ה אמל"ט 5%, אתיופים 2% והעולים המשולבים – עולים שעלו עם הוריהם, אבל גרים פה.

ניצן ירמר: רוב העולים הם בחטיבה העליונה.

ניצן ירמר: בבית הספר אנחנו מדגישים את הקשר של מחנכים-מורים-חניכים, מדגישים את הנושא של ראיה הוליסטית לגבי החניכים, ופה גם משתלב כל נושא הפנימייה.

ניצן ירמר: החניך, מעבר להיותו תלמיד, הוא בן אדם, יש לו את האהבות, הקשיים והשנאות, שהם באים אתם מהבית לבית הספר, ואנחנו צריכים להתייחס גם לדברים האלה, כי אי אפשר לנתק את הילד לא מהוריו ולא מההוויה היום-יומית שלו.

ניצן ירמר: בלימודים, בית הספר מבואות עירון תומך מאוד בתלמידים מתקשים.

ניצן ירמר: בשנים האחרונות אנחנו יותר ויותר נותנים מקום – מה שפחות נתנו בעבר – למצוינות ומצטיינים.

ניצן ירמר: תלמידי כיתה ט', ח' שלנו זכו בתחרות וירטואלית ראשונה של האגודה למצוינות בירושלים, של בית הספר למדעים ואומנויות.

ניצן ירמר: אחד מנעל"ה ארגנטינה היה שותף להם, והיה לנו חשוב לשתף אותו על אף שהעברית שלו עדיין לא בשיאה.

ניצן ירמר: מעבר ללימודי החובה, חשוב לנו, על אף הקיצוצים שאנחנו חווים השכם והערב, להמשיך לתת בבית הספר כמה שיותר דברים שהם מעבר לחינוך הפורמלי.

ניצן ירמר: זה הרבה אומניות בחטיבת הביניים, בחטיבה העליונה יש לנו פרויקט של שיעורי שוויון, אלה סדנאות חד מגדריות.

ניצן ירמר: אנחנו מפצלים את הכיתה לשניים, לבנים ולבנות, ומורים מקיימים אתם סדנאות על תוכנית שאנחנו בונים.

ניצן ירמר: בעבר התפרסמנו גם בנושא של ניסיונות של ימוד מתמטיקה לחוד שהצליחו יפה, לימוד פיזיקה לחוד.

ניצן ירמר: דברים שחשבנו שנכון לעשות אותם ואכן הניבו פירות, אבל לא עשינו על זה בקרה סטטיסטית.

ניצן ירמר: בנושא של קליטת עולים, יש שתי מסגרות עיקריות.

ניצן ירמר: המסגרת העיקרית היא נעל"ה והשניה היא קליטת אתיופים.

ניצן ירמר: קליטת אתיופים, התחלנו השנה מחזור שלישי של קבוצה אתיופית.

ניצן ירמר: פתחנו ב-96', גייסנו אתיופים, היו אז זמרים במקהלת שבא, וגייסנו אותם לקבוצה.

ניצן ירמר: ראינו את עצמנו כבית ספר חזק שיכול להתמודד עם דברים שהם לא תמיד קלים.

ניצן ירמר: סיימנו מחזור אחד, התחלנו מחזור שני, למדנו מדברים יותר טובים ופחות טובים.

ניצן ירמר: מחזור שני סיים לפני שנה.

ניצן ירמר: מעל 50% סיימו בגרות מלאה, זה יפה מאוד לגבי האוכלוסייה שקבלנו.

ניצן ירמר: הם היום משולבים בצורה יפה מאוד בצה"ל.

ניצן ירמר: היום אנחנו עם קבוצה חדשה, בעיות חדשות, קשיים רבים מאוד, אבל אנחנו עושים את הכול כדי להכניס עוד כ-20 נערים בצורה הטובה ביותר לחברה שלנו.

ניצן ירמר: הנושא של האתיופים היה פריצת דרך בבתי ספר בכלל, ובחינוך הקיבוצי בפרט.

ניצן ירמר: גם בנושא של נעל"ה אנחנו נמצאים מרגע הולדתה של התוכנית.

ניצן ירמר: קלטנו מאז ועד היום כיתות מנעל"ה כל שנה, פרט לשנה אחת.

ניצן ירמר: הובלנו בתנועה הקיבוצית את הנושא של קליטת קבוצות נעל"ה בתנועה הקיבוצית.

ניצן ירמר: בשנה הראשונה היינו יחידים מהתנועה, לאחר מכן הצטרפו רבים, ואנחנו שמחים על כך.

ניצן ירמר: מבחינת נעל"ה, במהלך השנים יזמנו מול המינהלת את הנושא של נעל"ה אמל"ט.

ניצן ירמר: אחרי כמה שנים של ניסיונות עם הרבה סימני שאלה, שלחנו לשם נציג על מנת לגייס את הראשונים של נעל"ה מאמל"ט.

ניצן ירמר: אני שמח שהיום שנעל"ה אמל"ט הם חלק מהפרויקט של נעל"ה.

ניצן ירמר: אצלנו כיום מתחנכים גם נעל"ה מחמ"ע וגם נעל"ה מאמל"ט.

ניצן ירמר: בשקף שלפנינו, אנחנו רואים שהעולים במבואות עירון, שכולם בחטיבה העליונה, מהווים כ-25%, רבע, מהאוכלוסייה של החטיבה העליונה.

ניצן ירמר: בשקף הבא אנחנו רואים התפלגות, נכון להיום של ה-139 תלמידים שנמצאים במבואות עירון.

ניצן ירמר: בשכבה י' יש שלוש כיתות: כיתה של נעל"ה מחבר המדינות, כיתה של נעל"ה מאמל"ט, 18 תלמידים אתיופים.

ניצן ירמר: עשרה תלמידים זה עולים שלא עלו במסגרת נעל"ה, אלא עלו עם ההורים, חלקם כבר שנה בארץ וחלקם רק כמה חודשים.

ניצן ירמר: שילבנו אותם בכיתות נעל"ה.

ניצן ירמר: כיתה י' זו כיתת אולפן, כיתה שרוב מה שהיא לומדת זה אולפן פלוס אנגלית ומתמטיקה.

ניצן ירמר: בכיתה י"א הם משולבים בכיתות בנושא של מקצועות בחירה, בנושא של דברים שהם לא תלויי שפה.

ניצן ירמר: בנושאים תלויי שפה הם ממשיכים ללמוד לבגרות עולים בכיתות האם שלהם, ובמקצועות האחרים הם משולבים.

ניצן ירמר: את הכיתה האתיופית גייסנו במאמצים מרובים מרחבי הארץ, נסענו למקומות כדי לגייס אותם.

ניצן ירמר: הקבוצה הקיימת היא בעיקר מחדרה ומכפר חסידים בחיפה.

אלכס היילברון: כל הקבוצה האתיופית הם עולים.

אלכס היילברון: מדובר בילדים שנזרקו מבתי ספר אחרים, ילדים ממש מהרחוב, שלא הייתה להם מסגרת.

ניצן ירמר: בי"א יש שתי כיתות, אחת מחמ"ע ואחת מאמל"ט.

ניצן ירמר: בי"ב יש כיתה אחת מחבר המדינות, ותלמידה עולה אחת שמשולבת אתם.

ניצן ירמר: אחד הדברים שאנחנו נותנים פה לחניכים שלנו כולם, בתוך זה חניכי נעל"ה, זה הרבה מקצועות בחירה, מגמות.

ניצן ירמר: חלקן מגמות מאושרות, וחלקם מקצועות בחירה.

ניצן ירמר: אנחנו רואים את התפלגות תלמידי נעל"ה במקצועות לחמש יחידות ומעלה, ביולוגיה, ביו-טכנולוגיה, מחשבים, פיזיקה, אלקטרוניקה ורובוטיקה של עשר יחידות, קולנוע ווידיאו של חמש יחידות, תיאטרון חמש, מוזיקה – זה יכול להיות מוזיקה ורסיטל – של עשר יחידות, זה יכול להיות מוזיקה ורסיטל של עשר יחידות או מוזיקה בנפרד או רסיטל בנפרד.

ניצן ירמר: יש חניכים שמנגנים, רוצים ללכת לחמש יחידות ברסיטל, אבל רוצים לשלב עם זה לימוד של חמש יחידות מקצוע אחר.

אילן שלגי: מקצועות שהם טעוני שפה, כמו תנ"ך, היסטוריה, עברית – הם בכלל לא ניגשים?

ניצן ירמר: למקצועות טעוני שפה הם ניגשים בכיתת האם.

ניצן ירמר: הם לומדים הכול בעברית, מלבד זה שנעל"ה חמ"ע ניגשים גם לחמש יחידות ספרות רוסית, ונעל"ה אמל"ט ניגשים לחמש יחידות בספרדית, שזה בשפה שלהם, את כל שאר הדברים הם לומדים בשפה העברית, מעבר לכיתה י'.

ניצן ירמר: יש להם בחינה אחרת, בחינת עולים, אז הם לומדים בכיתת אם.

ניצן ירמר: את כל הדברים האלה הם לומדים עם כל הישראלים, מה שמצריך שיעורי עזר כי בי"א דורשים תלמיד שהוא רק שנה או חצי שנה בארץ, להשתלב עם תלמידים מאוד טובים שנולדו בארץ וחיו פה כל חייהם.

קולט אביטל: ספרות, הם לומדים ספרות רוסית או ספרדית?

קולט אביטל: אין ספרות עברית?

חנה נאמן: אסביר.

חנה נאמן: שיטת הבגרות מורכבת מ-15 יחידות חובה, שכל עם ישראל חייב בהן, זה כולל היסטוריה וכולי.

חנה נאמן: במקצועות האלה, רבי המלל, יש תוכנית ייחודית לעולים חדשים.

חנה נאמן: הם לא ניגשים להיקף הגדול אליו ניגשים ילדי ישראל.

חנה נאמן: הם ניגשים ככיתה נפרדת, מלמדים אותם ככיתה נפרדת.

חנה נאמן: יש, בנוסף, כאלף מקצועות בחירה במשרד החינוך, ואלה המקצועות בהם מפתחים מומחיות.

חנה נאמן: יש להניח שחלק מהדברים הם מביאים אתם מרוסיה, למשל, אבל מבואות עירון מפתח את זה בצורה יוצאת מהכלל.

קולט אביטל: ספרות נחשב למקצוע חובה?

קולט אביטל: הם לומדים את הספרות העברית יחד עם הרוסית?

חנה נאמן: לא.

אילן שלגי: אני יודע שהבגרות שעושים פה טובה גם בדרום אמריקה.

אילן שלגי: האם זה אומר שהם גם נבחנים פה על חומר שהא במערכת הלימודים שם?

ניצן ירמר: נאווה היא רכזת עולים בנושא של הנחלת הלשון.

ניצן ירמר: תתייחסי קצת לנושא.

נאווה: הילדים אינם שולטים בשפה.

נאווה: אנחנו מלמדים אותם מראשית השפה את אותיות האל"ף בי"ת.

נאווה: הם מקבלים אולפן מיוחד במשך שנה שלמה, כשבמשך השנה הזאת אנחנו כבר מתחילים לשלב את לימודי ההיסטוריה בעברית, במינון מאוד קטן.

נאווה: בכיתה י"א, במקצועות עתירי המלל, הם לומדים בכיתה נפרדת.

נאווה: קרי: היסטוריה, אזרחות, ספרות עברית, לשון והבעה ותנ"ך, ויש בחינות בגרות בכיתה י"א ובכיתה י"ב.

נאווה: יחד עם זה, מאוד חשוב לנו להמשיך לתגבר אותם בשפתם, ולכן הם ממשיכים ללמוד ספרות ספרדית – נעל"ה אמל"ט – וספרות רוסית – נעל"ה חבר העמים.

נאווה: הם עושים על זה בחינת בגרות של חמש יחידות.

נאווה: הם לומדים בעברית "חצוצרה בוואדי" למשל, וברוסית פושקין.

ניצן ירמר: מבואות עירון נותנת להם ללמוד גם את מה שבא משפתם, גם כי אנחנו חושבים שזה חשוב להם כי זו תרבותם, וגם כי אנחנו חושבים שזה יכול להיות להם תוספת טובה לבגרות.

ניצן ירמר: לנערים האתיופים אנחנו נותנים אופציה ללמוד אמהרית, כי חשוב לנו שילמדו את הנושא הזה.

ניצן ירמר: יש נושא של ספרות רוסית וספרות ספרדית כנושאי בחירה, ואצלנו זו לא בחירה אלא תוספת.

נאווה: אנחנו קשורים למינהל לחינוך התיישבותי, ואנחנו עובדים לפי התוכנית של היחידה להנחלת הלשון.

ניצן ירמר: אנחנו נותנים להם הרבה בחירה.

ניצן ירמר: נעל"ה מצליחים מאוד מבחינת זכאות לבגרות.

ניצן ירמר: בשקף שלפני

ניצן ירמר: כם רואים את התפלגות הזכאות לבגרות של תלמידי נעל"ה במבואות עירון.

ניצן ירמר: לגבי אמל"ט היו הרבה סימני שאלה, גם בגלל זה שהם מגיעים מאוחר וגם בגלל זה שהם מגיעים ממערכת אחרת, שפחות נחשבת אולי מהמערכת הרוסית, ועדיין אנחנו יכולים לראות שקבוצה אחת שסיימה מאמל"ט יש 89% מסימי בגרות, זה בהחלט יפה מאוד.

ניצן ירמר: לפעמים אנחנו מדברים רק על אחוזים ולא מדברים אם מה שמסיימים זה טוב.

ניצן ירמר: נעל"ה בהחלט מסיימים עם תוצאות יפות מאוד.

ניצן ירמר: שמתי פה כמה תעודות כדי להראות שזה לא רק אחוזים גבוהים, אלה גם תעודות מאוד יפות.

ניצן ירמר: אפשר לראות פה את כל מה שהם לומדים: ספרות רוסית, תנ"ך הבעה עברית, סרות עברית – מה שהם מחויבים בשפה העברית.

ניצן ירמר: אלה שלוש תעודות, מתוך 15, של תלמידי נעל"ה שסיימו לפני שנה.

ניצן ירמר: הייתי יכול להביא עוד אחרות, שנראות יפה מאוד.

ניצן ירמר: נשמע עכשיו עוד קטע.

ניצן ירמר: בחודש האחרון התחלנו לעבוד עם זוג עולים מארגנטינה.

ניצן ירמר: אנחנו קולטים פה עליה גם של מבוגרים לעבודה.

ניצן ירמר: יושבת אתנו לאורה, אמא של חניכה לשעבר, שסיימה נעל"ה.

ניצן ירמר: היא עלתה לפני שנה והיא מחנכת קבוצת נעל"ה.

ניצן ירמר: קלטנו פה משפחה מארגנטינה, שמנגנים מוזיקה עממית, ועובדים עם הנערים שלנו, וזו פעם ראשונה שכולנו שומעים אותם, יחד אתכם.

ניצן ירמר: קטע מוזיקלי.

ישעיהו יחיאלי: ברוכים הבאים.

ישעיהו יחיאלי: בחרנו לכם היום שני מקומות מתוך שלל המקומות שתוכנית נעל"ה מופעלת בהם.

ישעיהו יחיאלי: המכנה המשותף של שני בתי הספר, שמאוד שונים זה מזה, הוא שהם בנעל"ה מהיום הראשון ללא הפסקה.

ישעיהו יחיאלי: במבואות עירון הרבה מאוד דברים התחילו, תוכנית נעל"ה בעצמה, הביקור הראשון של נשיא המדינה בתוכנית נעל"ה היה כאן – זה היה הנשיא עזר וייצמן – תוכנית נעל"ה בתנועה הקיבוצית התחילה כאן, נעל" אמל"ט התחילה כאן.

ישעיהו יחיאלי: זה מוסד של התחלות, ולכן היה מתאים שביקורכם יתחיל במקום הזה.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר לחברים ממבואות עירון, אם מדובר על כבוד אכסניה, אז גם ועדות החינוך וועדת העלייה של הכנסת, זאת כאכסניה שלכם.

ישעיהו יחיאלי: זאת ישיבה מן המניין של הוועדות, ואנחנו חייבים בכבודכם.

ישעיהו יחיאלי: תלמידי נעל"ה, היום בשבילכם זה גם שיעור באזרחות.

ישעיהו יחיאלי: תוכנית נעל"ה מתבצעת במשרד החינוך, משרד החינוך הוא חלק מהממשלה ויושבים כאן שני יושבי ראש של ועדות כנסת, שזהו הפרלמנט שלנו.

ישעיהו יחיאלי: הוא מצד אחד עוסק בחקיקה, ומצד שני הוא עוסק בפיקוח על עבודת הממשלה.

ישעיהו יחיאלי: כאשר הממשלה עושה בעיות, תפקידם של חברי הכנסת הוא לדאוג לכך שהממשלה תעשה פחות טעויות .

ישעיהו יחיאלי: שתי הוועדות האלה הן בית חם לתוכנית נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: היום אנחנו פה כדי שתתרשמו מקרוב ומבפנים על מה נלחמתם.

ישעיהו יחיאלי: אתם רואים אותנו בחדרי הוועדות מעת לעת, בנושאים שקשורים לנעל"ה וגם בנושאים אחרים.

ישעיהו יחיאלי: אבל אתם רואים אותנו, את מינהלת נעל"ה, את משרד החינוך, היום באתם לראות את תלמידי נעל"ה ואת מחנכי נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: תהיה לכם הזדמנות בקרוב על ידי מפגשים הם הורי נעל"ה בסיורים שלכם.

ישעיהו יחיאלי: ההורים של התלמידים האלה הם הגיבורים האמיתיים של הסיפור.

ישעיהו יחיאלי: הם אלה שנותנים לילדים ללכת הרבה פעמים הם אלה שדוחפים אותם ללכת.

ישעיהו יחיאלי: הם אלה שנשארים לבד בבית והילד נמצא כאן.

ישעיהו יחיאלי: בדיוק היום לפני שבוע ישבתי באחת מערי אוקראינה, ונפגשתי עם הורים של תלמידים, שחלקם נמצאים כאן, ראיתי את הצד השני של המטבע, איזה קושי עוברים ההורים.

ישעיהו יחיאלי: הרבה פעמים אלה הורים של ילד אחד, ששולחים אותו למדינת ישראל, למה שנתפס בעיני חלקם כבר למן ההתחלה ככרטיס לכיוון אחד.

ישעיהו יחיאלי: תמיד אנחנו מציגים את התוכנית כחילופין, יכולים לחזור, אבל כולם יודעים את האמת.

ישעיהו יחיאלי: המפגש עם ההורים הוא חלק בלתי נפרד מהתוכנית הזאת, ונעשים מאמצים גדולים מאוד שההורים ירגישו עצמם כהורים גם כאשר הילדים נמצאים רחוק.

ישעיהו יחיאלי: היום יש טכנולוגיות שמאפשרות את זה, טלפון, דואר אלקטרוני, שיחות ועידה וכיוצא בזה, מה שלא היה כשנעל"ה יצאה לדרך.

ישעיהו יחיאלי: מצד שני שהם יהיו מדווחים בצורה מלאה על מה נעשה עם התלמידים כאן.

ישעיהו יחיאלי: נפגשתי עם הורים אחד אחד, מסרתי לכל אחד את תעודת המחצית של הילד שלו, ודיווח קצר של שלוש ארבע שורות, כעין אסיפת הורים, למרות שאינני מכיר אישית את הילדים.

ישעיהו יחיאלי: מסרנו להורים בצורה כמה שאפשר מוחשית מה הילדים לומדים, איך הם לומדים, מה הציונים שלהם, מה משמעות הציונים וכן הלאה, וזה חלק מהתוכנית.

ישעיהו יחיאלי: הקטעים המוזיקליים ששמעתם כאן לא היו מיועדים על מנת להנעים את זמנכם בלבד, אלא להראות לכם שאחד מהעקרונות הבסיסיים בתוכנית נעל"ה הוא המעבר התרבותי.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו לא מוחקים את היכולות, הכשרונות והתכנים שהילדים מביאים אתם, אלא להפך.

ישעיהו יחיאלי: נותנים להם להביע את זה ומעצימים את היכולות שלהם.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו רואים את זה כחלק מתפקידנו בתוכנית נעל"ה, שילד שבא עם כשרון ועם ידע, יש לזה שימוש גם בחברתנו שהיא אחרת, היא מדברת אחרת, והיא מקשיבה אחרת, והיא הייתה אולי בוחרת תכנים אחרים.

ישעיהו יחיאלי: כל הזמן בנעל"ה אנחנו מקבלים ונותנים.

ישעיהו יחיאלי: מה שראיתם כאן בקטעים המוזיקליים זה מה שאמרתי להורים בשבוע שעבר, שמדינת ישראל באמת נותנת לילדים האלה המון, אבל יותר ממה שאנחנו נותנים להם אנחנו מקבלים מהם.

ישעיהו יחיאלי: ימים יגידו, בעוד 10 שנים, בעוד 20 שנה, מה קבלה החברה הישראלית מהתוכנית הזאת.

ישעיהו יחיאלי: תודה רבה.

אלכס היילברון: בשנת 2000 הגיעה קבוצת נעל"ה הראשונה, ואירחנו פה את שר החינוך יוסי שריד.

אלכס היילברון: עשינו כאן וידיאו קונפרנס – זה עוד לא היה כל כך נפוץ – ההורים ישבו בבואנוס איירס ובמוסקבה מול המצלמות, והחניכים פה.

אלכס היילברון: זה היה מאוד מרגש.

אלכס היילברון: נשמע עוד קטע מוזיקלי, ואחר כך ניכנס לראות קטע מהצגת התיאטרון של התלמידים.

אלכס היילברון: קטע מוזיקלי, מפגש עם תלמידים בכיתת אמנות.

אלכס הייברון: אני מבקש מדליה, מחנכת נעל"ה כיתה י"ב, לספר לנו מעט על הכיתה.

דליה אשד: אני מחנכת י"ב.

דליה אשד: אין אצלנו אבחנה בין מחנך לאם בית, כולם עושים הכל.

דליה אשד: עיקר העבודה היא לעסוק בתכנים של הלימודים, אבל לא פחות זה לתת לילדים מה שהכי קרוב לתנאים של בית.

דליה אשד: אנחנו 18 חניכים, 17 נעל"ה, נער אחד עולה חדש משולב.

אילן שלגי: כמה התחילו?

דליה אשד: התחלנו 21.

דליה אשד: בת אחת לא חזרה אחרי החופשה של השנה הראשונה, הגעגועים היו קשים, ההורים רצו שהיא תחזור, והיא לא עמדה בלחץ.

דליה אשד: השניים האחרים עזבו ביזמתנו.

דליה אשד: חלק מהנגנים שראיתם, שישה מתוכם היו תלמידים שלנו, וכל זה מתרחש ערב ההכנה לבגרויות ולרסיטלים של הבגרויות.

דליה אשד: הנגן של הבללייקה הערב צריך להציג בהצגה שלו במגמת התיאטרון.

דליה אשד: כל זה במקביל לבגרויות הרגילות שהם עושים במתמטיקה, פיזיקה וכל השאר.

דליה אשד: דבר נוסף שהופך להיות מאוד משמעותי בכיתה י"ב זה ההכנה לצבא ולחיים.

דליה אשד: פה יש לנו ג'סטה מאוד טובה מצד הצבא, במיוחד לשכת הגיוס האזורית שלנו, טבריה.

דליה אשד: ליום מסוים, לקראת הפגישה הראשונה של התלמידים עם הצבא, הם סוגרים את הלשכה לכל מגויס אחר, ומקבלים קבוצות נעל"ה בטיפול אישי, מתמסר, עונים להם על כל השאלות.

דליה אשד: אחר כך הם נכנסים למעגל וכל אחד נוסע, אם הוא צריך להשלמות או לבדיקות רפואיות.

דליה אשד: זו ג'סטה מאוד חשובה, שמאוד מרגיעה אותם.

דליה אשד: הם מקבלים מאתנו את כל העצות, הרגעה, וכל דבר לקראת ההתמודדות עם היציאה לחיים.

דליה אשד: יש לנו חמש משפחות שהגיעו לארץ בעקבות הילדים בקבוצה שלנו.

ניצן ירמר: תודה.

ניצן ירמר: מריסה בבקשה.

מריסה: אני מחנכת שנה רביעית נעל"ה.

מריסה: חינכתי את הקבוצה הראשונה של י"א.

מריסה: התחלתי לעבוד פה כמורה לתיאטרון ונשאבתי לנעל"ה במבואות עירון.

מריסה: הייתי בין החלוצות של השיווק הישיר.

מריסה: כל המשפחה שלי בארגנטינה, אז אני עוד בקשרים, אחותי מורה לעברית בבית ספר, אני מכירה את החומר האנושי.

מריסה: המשפחה הארגנטינאית היא מאוד גרעינית, מאוד קשורה.

מריסה: קשה לשכנע דרום אמריקאים לנתק את הקשרים במשפחה, ולשכנע שבישראל גם טוב.

מריסה: אני חונכתי במערכת החינוך הארגנטינאית היהודית, ויש לי רק מילים טובות להגיד לה.

מריסה: בשנים האחרונות אני חוזרת כל שנה, ואני רואה בצער רב את ההתדרדרות, ויש הורים שמאוד חשוב להם שהילדים יקבלו חינוך יהודי במסגרת יהודית, והם רואים שבערים הקטנות וגם בבואנוס איירס זה נעשה קשה גם כלכלית וגם מבחינת התוכן.

מריסה: יש בארגנטינה צוות נעל"ה מדהים, אבל אני חושבת שיש יתרון למי שמגיע מישראל, מתוך המערכת, ויכול להסביר את הדברים, וזה לא טלפון שבור של: אמרו לי, הבטיחו לי.

מריסה: אני יכולה להגיד מה יש ומה אין, כי אנשים מארגנטינה מאוד סקפטיים לגבי שליחים ואנשים שמבטיחים להם דברים, בגלל הממשל שם שכל הזמן מבטיח ולא מקיים.

ניצן ירמר: בימים אלה רכזת העולים של בית הספר נמצאת היום ברוסיה, בשיווק ישיר לקראת השנה הבאה.

ניצן ירמר: השבוע תצטרף אליה בחורה נוספת שתהיה שם באחד הסמינרים הגדולים שיש על מנת להסביר על בית הספר, להגיד מה יש בו.

ניצן ירמר: החשיבות שאנחנו רואים בשיווק הישיר היא שמצד אחד יכירו את הדברים הטובים, ומצד שני, שלא נמכור להם דברים שאחר כך אנחנו לא יכולים לעמוד בהם.

מריסה: הנושא השני הוא קשר עם ההורים, הוא מאוד חשוב.

מריסה: אני יודעת כמה ההורים מארגנטינה רוצים לדעת כל דבר: כמה הילדים אכלו, למה בבצל היה יותר מידי שמן, הם מאוד מעורבים.

מריסה: בי' זה הרבה יותר אינטנסיבי, בי"א ובי"ב, כשיש כבר הרבה יותר אמון, ויש כבר הכרות עם המערכת, הפחדים יורדים.

מריסה: הקשר הוא קשר טלפוני, אי מייל, פקס.

מריסה: אני פוגשת את ההורים.

מריסה: יצא לי להיות שם בקיץ שלנו – החורף שלהם – וזה שההורים יכולים לשמוע ממקור ראשון מה קורה זה מאוד מרגיע.

ניצן ירמר: תודה.

רפי: אני מחנך של נעל"ה י'.

רפי: ככל האנומליות שסוחב עם ישראל על גבו, כך גם תוכנית נעל"ה.

רפי: תוכנית שכל כולה הליכה נגד הזרם, כאילו כנגד טבע האדם.

רפי: הינתקות מבית במובן הרחב ביותר, משפחה, תרבות, חברים, עולם מושגים וקודים התנהגותיים, אוכל, בריאות וכל תחום שעולה על הדעת.

רפי: המלאכה המפרכת והמרתקת הזאת של פיצוח ופענוח צופנים וקודים מוטלת על שכמם של החניכים וצוותי החינוך.

רפי: זוהי דרך רבת חתחתים, של משברים וסינדרומי מגדל בבל הנקרים בתחילה כמעט על כל צעד.

רפי: הייתי מחובר הרבה שנים לעלית הנוער, ככל גוף וארגון, אחד מסמי קיומו וחיותו הוא גאוות היחידה.

רפי: תחושה אמיתית של שליחות, של פה ולב שווים, של תורתם אומנותם.

רפי: עם בואי לחיקה של נעל"ה, הבחנתי מיד בחדוות העשייה, בברק בעיניים ובהיעדר מוחלט של עבודה לפי הספר.

רפי: עובדים סביב השעון, ללא מונה.

רפי: נער הייתי, ומקווה אני שגם אזדקן, בארגונים אחרים שעיסוקם בחינוך, ובהם הייתה לי נחלה.

רפי: למרות הוקרתי הרבה את מסורתם החינוכית ופועלם לאורך שנות דורות, לא ניתן היה להסוות את הזיקות והשייכויות הפוליטיות.

רפי: נעל"ה כמעט ומתקיימת דרשת חזון אחרית הימים.

רפי: לפי התרשמותי, זה לא רק איזונים עדינים בין שונים ונבדלים, לנגד עינינו מתקימת הרמוניה של ממש, שיתוף פעולה, סובלנות ופרגון בין כאלה שבכל סביבה ממלכתית ופוליטית אחרת, היו מגיעים המחלוקות והדי המריבות לעיתונות ולבתי המשפט.

רפי: מינהלת נעל"ה השכילה, כקודמתה עליית הנוער, לבנות מנגנוני גיבוי ותמיכה, הדרכה והפעלה, ולא ייאמן, תוך פרק זמן קצר, שאינו יכול אפילו להיכנס לקטגורית מסורת, הם מקיימים פעילות חינוכית, ציונית ואנושית מובנית ומפוארת.

רפי: המפגש עם נוער יוצא חבר העמים מזמן למחנך הישראלי תהליך הדדי של הסתגלות וקבלה.

רפי: ישראל, כנקודה קטנה על המפה הגלובלית, צריכה לחדור ללבבם של הבאים מן האימפריה.

רפי: לא ניתן למחות בהינף אחד את חותם ההתנשאות והחשדנות, לא פשוט לנסות ולמלא, ולו כזית, את מקומם של ההורים בהענקת חום ואמון.

רפי: לא בהכרח מדיניות של חמלה וחיבה, סלחנות ומתינות מתקבלת נכון.

רפי: לעתים בעבורם זוהי גילוי חולשה העלול לעודד העמדה נוספת במבחן.

רפי: לא מיד ולא כמובן מאליו מתקבל תפקידנו כמחנכים, והנטייה בראשית לראות בנו ספקי שירותים או רס"רי משמעת.

רפי: זאת גם זאת עשויה לשבש בניית מערכת יחסים, והתפנות גם לדברים שמעבר.

רפי: עלינו מוטלת אחריות ראש לכל לסגור פערים, לקרב ככל האפשר, להפנים את המטרה המשותפת, קרי איננו נלחמים בכם אלא עליכם, אפילו שנלווה למלחמה הזאת לפעמים טון גבוה ורגוז.

רפי: אפילו איננו הוריכם, שרק להם זכות הצקה – כדברי החניכים.

רפי: מתי נוכל לקרוא: "היום הייתם לעם", היותכם קבוצה לא במובן המסגרתי בלבד, אלא כיחידה אנושית, שיש בה ערבות, אנושיות, ודחיקת אנוכיות יתר.

רפי: קבוצת אחים, שתהווה חלופת מה למשפחה החסרה, למשענתה וחומה.

רפי: קבוצה שתכשירכם לחיים התובעניים מאוד במדינה הקטנה שלנו, בה הערבות איננה רק מטבע לשון קדומה, אלא כורח קיומי.

רפי: לא נוכל לקרבם לתרבותנו תוך ביטול תרבותם.

רפי: לא במוזיקה, לא בספרות ולא בכל מה שמותר האדם בו.

רפי: אנו, כלולייני קרקס, מהלכים כל הזמן על חבלים סמויים, מנסים להעניק לחניכינו את התחושה שהשהות אצלנו, למרות היותה תנאי, היא היצע כמעט בלתי פוסק של הזדמנויות נוספות.

רפי: אני יכול להעיד שאחד ממקורות הכוח להמשיך ולהתמיד, זוהי האהבה המיוסרת אותה אנו חשים כלפי חניכינו, שלפעמים נושכים את ידנו המושטת.

רפי: כל הכלים והתנאים שנאמרו פה ברפרוף, לא יעמדו ללא אותה אהבה.

רפי: המתח הזה בין אותו רגש לבין האני מאמין החינוכי, הוא בעיניי סוד קסמו ולשדו של כל חינוך.

רפי: זה תהליך הדרגתי התובע קורבנות, אך יודע גם להעניק תחושת אושר בקצה הדרך, וידידים צעירים הנלווים אלינו להמשך חיינו.

אלכס הייברון: תודה.

אלכס הייברון: אנחנו ניגשים עכשיו לתחנה האחרונה שלנו.

אלכס הייברון: אנחנו הולכים לאחת המגמות הכי נחשבות היום, וזוהי ביו-טכנולוגיה.

אלכס הייברון: מבואות עירון לא נהנה מתקציבים ממשרד החינוך, אשר על כן מה שאתם הולכים לראות נבנה בסיוע מפעל גלעם.

אלכס הייברון: התמורה של המפעל לעסק הזה זה שכל שנה עושים עבודות גמר בתחום שלהם, תחום הגלוקוזה והעמילן.

אלכס הייברון: אנחנו הולכים לראות עכשיו עבודה כזאת, של חניך נעל"ה בעברית, אחרי שלוש שנים בארץ, כשהוא בא בלי אף מילה בעברית.

אלכס הייברון: זו התחנה האחרונה שלנו פה.

אלכס הייברון: סיור במעבדת ביו-טכנולוגיה.

רוני לב: גנאדי יציג בפנינו את העבודה שלו.

רוני לב: התחלנו את כיתה י' בלעדיו והוא הצטרף בסוף השנה למערכת.

רוני לב: בכיתה י"א התחלנו לעשות פרויקט במסגרת ביו-טכנולוגיה בשיתוף פעולה עם גלעם.

רוני לב: באיזשהו שלב הגענו למסקנה, יחד עם הפיקוח על הביו-טכנולוגיה, שהפרויקטים האלה הם ברמה גבוהה מידיי לפרויקט – פרויקט זו יחידה אחת – והציעו לעשות את זה עבודת גמר.

רוני לב: תשעה תלמידים עשו עבודות גמר - אחד מהם זה גנאדי - בשיתוף פעולה עם גלעם, על שאלות שהועלו על ידי מפעל גלעם.

רוני לב: הם הציעו לנו שאלות שמעניינות אותם, שלא נחקרו או לא נחקרו מספיק, והציעו שניקח את זה על עצמנו, ונתמודד עם השאלות.

רוני לב: אחת השאלות, שעליה עשה גנאדי את העבודה, הייתה שאלה מהותית.

רוני לב: האם בתהליך יצור העמילן שמפיקים אותו מהתירס, ואחרי זה בתהליך הפרוק שלו, שיוצר תוצרי פרוק אנזימטיים, האם אפשר לא לבשל את העמילן.

רוני לב: זאת שאלה מאוד פרגמטית, כי כל הסיפור של הבישול עולה הרבה מאוד כסף.

רוני לב: גם הבישול וגם העיבוד אחרי זה.

רוני לב: עד היום, בכל מפעלי העמילן בעולם, מבשלים, ואז צריכים לחפש אנזימים עמידים בבישול.

רוני לב: בדרך כלל טמפרטורת הפעילות של האנזימים היא 37 מעלות.

רוני לב: זאת השאלה שגנאדי חקר, והוא יציג את העבודה שלו בפניכם.

גנאדי: התחלנו עם העבודה בזוגות, אבל אחרי שהפכנו אותה לעבודת גמר, חילקנו לשני חלקים, התמקדנו בנושאים שונים.

גנאדי: עבדנו עם אנזים שאתו עובדים בדרך כלל בפרוק עמילן.

גנאדי: לקחנו עמילן ושמנו לו את האנזים בלי לבשל את העמילן.

גנאדי: החזקנו את האנזים 24 שעות ואחרי זה בדקנו את העמילן ומה האנזים עשה לו.

גנאדי: כשהתחלנו את העבודה, החוקרים בגלעם אמרו לנו שזה לא יעבוד.

גנאדי: בשלבים הראשונים של הניסוי היו תוצאות, שאפשר להפעיל את האנזים גם בלי בישול.

גנאדי: בשלבים יותר מתקדמים של העבודה, עבדנו על התנאים האופטימליים שהאנזים צריך לפעול בהם.

גנאדי: עשינו המון טיפולים, גם לאנזים וגם לעמילן, ולקראת הסוף הגענו למצב שיכולנו לפרק עמילן בלי לבשל אותו, ולהגיע לרמות פירוק גבוהות.

גנאדי: קיבלנו תוצר חדש ממה שעשינו.

גנאדי: בסוף היינו צריכים לבדוק האם אפשר להשתמש בתוצר שקבלנו בתעשייה.

גנאדי: לקחנו את המוצר שלנו ובישלנו אתו כל מיני דברים.

גנאדי: השווינו את זה לתוצרים שמוסיפים להם עמילן רגיל.

גנאדי: גילינו שאין שום הבדלים, לא בטעם, לא במרקם בין המוצר שלנו לעמילן מבושל רגיל.

גנאדי: בסוף הוכחנו שאפשר לפרק עמילן בלי לבשל אותו, ואפשר להגיע לתוצאות טובות עם זה, ואפשר גם להשתמש בזה בתעשייה.

חנה נאמן: אז הם ממשיכים לבשל עמילן או לא?

גנאדי: הם ממשיכים לבשל עמילן, כי לא פשוט לעשות הסבה של מפעל.

ניצן ירמר: איך היו הקשיים האישיים שלך, עם העברית?

גנאדי: היו קשיים עם העברית, ואחר כך גם עם אנגלית, כי כל החומר היה רק באנגלית.

גנאדי: זה היה קשה מאוד להתמודד, אבל בסוף הסתדרנו גם עם האנגלית גם עם העברית.

קולט אביטל: מה אתה מתכוון להמשיך לעשות?

גנאדי: אני מתכוון להמשיך בנושא הזה של ביו-טכנולוגיה.

אילן שלגי: במפעל גלעם עובדים על הדברים האלה גם בעצמם?

גנאדי: כן.

אלכס הייברון: זאת דוגמה לכך שאנחנו לא רק תורמים, אנחנו גם נתרמים.

אלכס הייברון: אח של גנאדי היה בצוות הראשון של אליפות הארץ ברובוטיקה, ובתור אחד הזוכים במדינה הוא ייצג את ישראל כתלמיד נעל"ה במבואות עירון, באליפות העולם לרובוטיקה בארצות הברית.

אלכס הייברון: הייתה תחרות בכל הארץ של E-Learning, לימודים באמצעות המחשבים.

אלכס הייברון: זו תחרות בעיקר במתמטיקה, אבל לא רק, אחד מהצוות היה חניך נעל"ה שהגיע מאורוגוואי, ישר השתלב בנבחרת שלנו, תרם לה תרומה גדולה מאוד.

אלכס הייברון: זכינו במקום ראשון.

אלכס הייברון: תודה רבה.

אלכס הייברון: אנחנו סיימנו את הסיור פה, ניפגש בנווה שרה.

אלכס הייברון: סיור באולפנה על שם שרה הרצוג בבני ברק.

יוסף גליק: ברוכים הבאים.

יוסף גליק: בפרשת השבוע קראנו שחשוב איך נותנים מה שנותנים.

יוסף גליק: אם נותנים בלב שלם מקבלים חזרה בלב שלם.

יוסף גליק: אנחנו עוסקים בקליטת עלייה.

יוסף גליק: יש כאן נציגות רב דורית: ליאורה מינקה, יושבת ראש אמונה ישראל, אסתר בוך מפקחת מחוזית של החינוך הדתי, טובה מחנכת נעל"ה כבר 12 שנים, ברוניה מורה לרוסית, שלימדה כאן את בוריס פסטרנק פעם ראשונה ברוסית.

יוסף גליק: חבריי להנהלה, מר לב הרשטיין, חבר הכנסת אילן שלגי, יושב ראש ועדת החינוך והתרבות, אנחנו מקדמים אותך בברכה.

יוסף גליק: מר ישעיהו יחיאלי, שותף נאמן בחינוך הממלכתי דתי, מר צבי פלג, מנכ"ל אורט ישראל, שותף נאמן לכיתות נעל"ה השנה.

יוסף גליק: גברת חנה נאמן, עמיתה בניהול בתי הספר, יושבת ראש הוועדה הפדגוגית בחינוך העל יסודי, הגברת לאה ניסן, מנהלת אזור שלנו, אורחים חשובים שהגיעו, בוגרות שלנו שהגיעו לפאנל הזה.

יוסף גליק: משפחת פרץ שמתמידה באירוח הבנות בבית גמליאל.

יוסף גליק: רכז הפנימייה שלנו, דוקטור דב הרמן, שאחראי על חינוך לתודעה יהודית.

יוסף גליק: השתדלנו להזמין נציגות מכל מקום.

יוסף גליק: אני מקווה שלא שכחתי אף אחד, אני מאוד שמח שכולכם הגעתם.

יוסף גליק: המחזור הראשון של נעל"ה הגיע לשדה התעופה, וראש הממשלה רבין, זכרונו לברכה קיבל את המחזור הזה.

יוסף גליק: זה עורר כאן שמחה גדולה, כבית ספר אינטגרטיבי אמיתי.

יוסף גליק: שאלתי את הבנות פה מה הן היו אומרות אם היו אומרים להן שהן צריכות להיפרד למקום חדש לשנה, האם היו הולכות, לא הרבה הצביעו.

יוסף גליק: בת אתיופית אמרה, שזה נכון שזה קשה, אבל מה שהבנות האלה עושות בטיסה, אנחנו עשינו חלק גדול מזה ברגל.

יוסף גליק: 24% מתלמידות בית הספר, שהן עולות חדשות, ניגשות למבני הבגרות בהצלחה רבה, כפול מהממוצעים הארציים והלאה.

יוסף גליק: שום דבר לא קל, אבל אנחנו משדלים להשקיע בתחום הערכי, התחום החברתי.

יוסף גליק: אנחנו מאוד מתחברים עם מדיניות אמונה, לחנך את הבנות שלנו לקראת אזרחות מחר, כבנות שמצוידות בערכים הדתיים לאומיים, ערכים של נתינה לחברה.

יוסף גליק: הבנות שלנו בחרו לחגוג את השבוע שלפני פורים, בו השלטון עובר לתלמידות, בעשיית חסד.

יוסף גליק: קבוצה אחת חזרה מתל השומר, קבוצה אחרת חזרה ממושב זקנים, בו חילקו לזקנים משלוחי מנות תוצרת בית.

יוסף גליק: המדיניות של רשת אורט היא לטפח את העשייה הערכית והחברתית.

יוסף גליק: שמחנו מאוד לשמוע את ההצלחות הגדולות בכנס האחרון שזכינו להשתתף.

יוסף גליק: אנחנו מנסים לתרום את חלקנו כבית ספר דתי יחיד לבנות, שותפות של אמונה ואורט ישראל.

יוסף גליק: התחום הלימודי במקום ראשון.

יוסף גליק: אנחנו מאמינים באינטגרציה מלאה.

יוסף גליק: לימודים עיוניים וטכנולוגיים מדעיים ברמה גבוהה.

יוסף גליק: יצא לי לפגוש מספר פעמים את ההורים ברוסיה, למרות שאני לא דובר רוסית.

יוסף גליק: אבל יש שפה שהורים מבינים.

יוסף גליק: אני תמיד אומר להורים שם שאני מופיע בפניהם כאבא.

יוסף גליק: תהיו שקטים שאנחנו משתדלים לשמור על הבנות כמה שאפשר בארץ, ומצד שני, מבטיחים להם לימודים עיוניים מדעיים וטכנולוגיים ברמה הגבוהה ביותר.

יוסף גליק: ברוסיה אין מושג של לא עוברים בחינות בגרות, אין גם מושג של הזדמנות שניקה, כולם עוברים בחינות בגרות, אבל לא כולם ניגשים לבחינות.

יוסף גליק: אצלנו הבנות נמצאות ביום לימודים ארוך, לומדות שיעורי תגבור עם צוות הוראה מסור ומיומן.

יוסף גליק: מבחינת היקפי הלימודים, שלוש יחידות של תורה שבעל פה מספיק.

יוסף גליק: אבל הבנות ביקשו להיות ככל הבנות, להיבחן בחמש יחידות תורה שבעל פה.

יוסף גליק: הן עושות את זה בהצלחה רבה, מעל ומעבר לממוצע רגיל.

יוסף גליק: יש לנו מגמה ללימוד מחשבים בשיתוף עם אורט, בוגרות המגמה משרתות בשירות הלאומי בשני מרכזים רפואיים איכילוב ותל-השומר.

יוסף גליק: הראשון שקלט את היכולות שלנו היה פרופסור גבי ברבש.

יוסף גליק: הבנות נמצאות במערך החירום של בית החולים.

יוסף גליק: יש מגמה של ביולוגיה או כימיה, מגמה של תקשורת וטלוויזיה, אמנויות העיצוב - לאחרונה יצרנו קשר עם משפחת ראובן.

יוסף גליק: מוזיקה, התזמורת היא תוצר לוואי למה שאנחנו עושים כאן.

יוסף גליק: הבנות ניגשות לחמש יחידות.

יוסף גליק: אנחנו נותנים כאן גם את החלק המעשי, בתקופה שזה לא קל תקציבית.

יוסף גליק: יש אצלנו מנחה מוזיקלית, שבנות השכונה מפרדס כץ תלמדנה להאזין למוזיקה קלאסית.

יוסף גליק: אנחנו רואים בזה שליחות עצומה.

יוסף גליק: היינו השבוע אצל מנכ"לית משרד החינוך, והיא חולמת על בתי ספר, שינגנו שם, אנחנו עושים את זה בפועל.

יוסף גליק: לכיתות נעל"ה אנחנו נותנים גם של"ח.

יוסף גליק: לימוד נושא השואה והגבורה, אנחנו מאוד מטפחים את הנושא הזה.

יוסף גליק: בת נעל"ה חזרה מסיור במשואה, ומצאה את השם של הבא שלה על אנדרטה בחצר.

יוסף גליק: חשיפה להיסטוריה של מדינת ישראל, מורשת קרב, ימי הזיכרון – אנחנו במיוחד מקפידים על הדברים האלה.

יוסף גליק: השנה אנחנו מייחדים את טקס יום הזיכרון לנפגעי הטרור, לצערנו היו נפגעים מהשכונה.

יוסף גליק: הבנות מרצונן לומדות לקראת חזרה ליהדות.

יוסף גליק: רב בית הספר שותף לנושא הזה.

יוסף גליק: יש הרצאות, סמינרים, קבלת שבת.

יוסף גליק: פעם בשבועיים אנחנו מתכנסים, כל בית הספר כמסורת העבר, ומקבלים את השבת עם שירי ארץ ישראל, שירי קודש.

יוסף גליק: כששרים נופלות המחיצות.

יוסף גליק: חינוך לחיי המשפחה, מלמדים אותן בשיעורים ומעבר לשיעורים בשיחות, כחלק מהביסוס הערכי של הבנות.

יוסף גליק: לימודי תנ"ך, שהפכו לשפה זרה לילדי ישראל.

יוסף גליק: בת נעל"ה יכולה להיעלם אולי משיעור מתמטיקה או אנגלית – זה כמעט ולא קורה – אבל הצלחנו לגרום להן לאהוב את לימודי התנ"ך.

יוסף גליק: בת שלא ידעה מילה על התנ"ך, לא תיעדר משיעור תנ"ך.

יוסף גליק: זאת אומרת, אם מוצאים את השפה הנכונה מגיעים לכל תחום.

יוסף גליק: הנהגנו טקס, שכחודש אחרי שבנות מגיעות אלינו מרוסיה, אנחנו מתכנסים ליד הכותל המערבי ומחלקים את התנ"ך הראשון בארץ ישראל.

יוסף גליק: זה מרגש.

יוסף גליק: יש לנו מדריכה מלווה, אם בית, עובדת סוציאלית.

יוסף גליק: אניה, אחת הבנות רקדה בלט מיוחד, משהו לא שכיח.

יוסף גליק: חיפשנו בנרות ובסוף מצאנו מורה לסוג המיוחד הזה של בלט.

יוסף גליק: אין לכם מושג מה קבלנו חזרה כשפגשנו את ההורים שלה.

יוסף גליק: אנחנו משתדלים לשמר ולפתח את כל התחומים וזה לא קל.

יוסף גליק: בחגים אנחנו משתדלים לאפיין כל בת, כל חגיגה של כל עדה, וזה היופי.

יוסף גליק: אצלנו אין שאלה אם להתנדב אלא לאן להתנדב.

יוסף גליק: השיקול הוא איפה הבת תתרום יותר.

יוסף גליק: אנחנו לקראת פגישה שנתית עם קרן סמלית מאוד של אמונה.

יוסף גליק: מבקשים דוחות של המעבידים שלהן.

יוסף גליק: אני לא מתבייש לומר שאנחנו יושבים לא פעם ומזילים דמעות.

יוסף גליק: בית הספר היחיד שמתנדב ל"עזר מציון" זה נווה שרה הרצוג.

יוסף גליק: אנחנו מקפידים שבנות תלכנה עם הכנה של עובדת סוציאלית, כי הם נוגעים במקרים הקשים ביותר.

יוסף גליק: יש גם שירות צבאי, יש גם קצינות מנעל"ה.

יוסף גליק: אנחנו רואים את נווה שרה הרצוג כבית, גם לאחר שהבנות מסיימות ללמוד.

יוסף גליק: תמיד שמחים לבוא לפה.

קולט אביטל: כמה תלמידות יש לכם, וכמה מהן מנעל"ה?

יוסף גליק: 400, מתוכן 47 בנות נעל"ה.

יוסף גליק: נעבר לרב שיח.

יוסף גליק: אני מבקש מדב הרמן לספר לנו בקצרה על התחום הספציפי שהוא עוסק בו.

דב הרמן: שלום, אני בין השאר אחראי על הכנת הבנות לגיור.

דב הרמן: זו משימה לא קלה, שאני עושה אותה בשנתיים.

אילן שלגי: האם כולן טעונות גיור?

דב הרמן: רובן.

דב הרמן: להערכתי, למעלה מ-90%.

דב הרמן: הבנות באות בלי שפה ובלי ידע, ובמשך שנתיים, שעתיים בשבוע, מכינים אותן.

דב הרמן: שלשום שתי בנות, שעשיתי אתן את השנתיים הללו, עברו גיור.

דב הרמן: ההחלה הייתה עם מר ישעיהו יחיאלי ועם אוניברסיטת בר אילן.

דב הרמן: זה לא פשוט ללמד אנשים עם רקע חילוני וידע דל, או בלי ידע בכלל.

דב הרמן: הכנתי ספר עם ריכוז ותמצות של המושגים שאני צריך ללמד.

דב הרמן: מבחינת ההנהלה, כל דרישה שלי, כל מה שצריך, אני מקבל.

דב הרמן: לא היה מצב שבקשתי ולא נעניתי.

דב הרמן: אבל לפעמים יש מגבלות שקימות ואם היינו עוצרים אותן הייתה לנו הצלחה יותר גדולה.

דב הרמן: לדוגמה, יש קושי בהפנמת דברים, כאשר אנשים לא ראו את הדברים מעולם.

דב הרמן: לכן יש משפחות אומנות ומשפחות מאמצות, שעושות עבודה מצוינת, כולל צוות של הפנימייה.

דב הרמן: אם אני רוצה למשל להסביר היום השתלשלות של תורה שבעל פה, אם הייתי יוצא עם קבוצה כזאת לסיור של בית שערים, ציפורי, הייתי יכול לחסוך לעצמי הרבה מאוד שעות לימוד, וזה דבר שלא ניתן לעשות אותו.

דב הרמן: אני יכול לקחת אותם לטיול סביב ירושלים שכולו תודעה יהודית, וגם אתרים היסטוריים, וזה גם מחבר נפשית את האנשים.

דב הרמן: אנחנו מנסים להכין אותן בצורה אופטימלית לגיור.

דב הרמן: מבחינת הבנות יש שיתוף פעולה.

דב הרמן: לדעתי, אם הייתה אפשרות להגדיל את מספר הבנות כאן, לאור השיטה הזאת שאנחנו מפתחים, אפשר היה להוציא מחזורים של בנות עם תשתית דתית לאומית חזקה מאוד.

דב הרמן: יש לנו לא רחוק מפה את אוניברסיטת בר אילן, ויחד אפשר היה להניב תוצאות מאוד טובות.

דב הרמן: זוהי התרומה הצנועה שלי, ואני שמח להיות שותף למפעל החינוכי הזה.

דב הרמן: סך הכול נעשית פה עבודה שאני רק חלק קטן ממנה, אבל הפירות שלה מבורכים.

קולט אביטל: אחרי שהן גומרות ללמוד, האם הן נתקלות באיזושהי בעיה ביורוקרטית?

דב הרמן: יש צוות מיומן שעומד לימינן, והוא צופה את הבעיות עוד בטרם הן עולות, כך שהכול מסתדר.

דב הרמן: הבעיה היא יותר מנטלית ופחות פרוצדורלית.

דב הרמן: כלומר, מעבר לידע, איך מחברים את האנשים, להרגיש את השייכות והקשר לכל מה שאנחנו מלמדים.

דב הרמן: המשפחות עושות עבודה טובה, בית הספר עושה עבודה טובה, אבל אין לי מדד מה קורה אחרי כמה שנים, אולי לבית הספר יש.

אלכס הייברון: פרוייקט נעל"ה יש שני מסלולים שמאפשרים גיור.

אלכס הייברון: מסלול אחד, זה במסגרת קורס "דביר", שלושה חודשים בצבא, ואחרי זה החיילים, עוד לפני שהם משובצים ליחידות, יש להם פעמיים תקופה של שבועיים, ואז הם יכולים להיבחן באמצעות הרבנות הראשית.

אלכס הייברון: מסלול שני נקרא "נתיב", אבל כאן כבר צריך לשלוף אותם מהיחידות.

אילן שלגי: כמה מהעולים מחבר המדינות צריכים לעבור מסלול גיור?

ישעיהו יחיאלי: אם הוא רוצה לעבור גיור במסגרת נעל"ה, הוא צריך ללמוד בבית ספר דתי.

ישעיהו יחיאלי: היתר, במסגרות שמר הייברן ציין.

ישעיהו יחיאלי: מתוך אלה שנמצאים בחינוך הדתי, כ-50% צריכים לעבור גיור.

יוסף גליק: תודה.

יוסף גליק: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור ללילי, שתנחה את החלק הזה.

יוסף גליק: נתחיל עם הבנות.

לילי: השאלה שאנחנו כל הזמן שואלים את עצמנו היא מה זה נעל"ה בשבילי, בנווה שרה הרצוג.

לילי: ניתן את רשות הדיבור לבנות שלומדות עכשיו בשמינית ולבוגרות שלנו.

אילן שלגי: יש מישהי מהבוגרות שהמשפחה שלה כבר הצטרפה אליה?

לילי: יש.

לילי: נתחיל באמה שהיא גם בוגרת – עם 42 יחידות בתעודת הבגרות - גם עשתה שירות לאומי, וגם הייתה נגנת בתזמורת.

לילי: עכשיו היא לומדת בבר אילן.

אמה: זו הזדמנות טובה להגיד תודה גם לפרויקט נעל"ה, וגם לבית הספר.

אמה: כששאולים אותי איך הגעתי לארץ, אני גאה לענות שהגעתי בפרויקט נעל"ה, ולמדתי בבית הספר נווה שרה הרצוג.

אמה: בית הספר נתן לנו להרגיש מה זה בית יהודי, לא רק בית ישראלי.

אמה: אני מניחה שזה יישאר אתי לאורך כל החיים.

אמה: תודה רבה.

אילן שלגי: לפני כמה שנים סיימת פה?

אמה: לפני שלוש שנים.

אמה: היום לומדת בבר אילן כלכלה ומינהל עסקים.

אמה: עשיתי בבית הספר הזה את שנת השירות הראשונה שלי, גם הייתי פה מדריכה, וגם ניגנתי בתזמורת.

אמה: המוזיקה היא אחד הדברים הנפלאים פה בבית הספר, לי זה מאוד קרוב.

חנה נאמן: הוריך עלו?

אמה: כן, לפני ארבע שנים.

אמה: הם גרים בירושלים.

אניה: אני הגעתי בסוף י"ב.

אניה: היו לי חששות, אבל סיימתי את המגמה הביולוגית.

יוסף גליק: לאניה יש סיפור מרתק של שתי משפחות מארחות, אחת חילונית והשנייה דתית.

יוסף גליק: הם ממשיכים להיות המאמצים שלה עד היום.

אניה: זה כבר לא מאמצים, זה חברים.

אניה: שלחו אותי למשפחה בכפר הירוק, ואז רצו שאראה גם שבת דתית, והכירו לי משפחה דתית ברעננה.

אניה: נוצר קשר טוב עם שתי המשפחות, גם אתי וגם ביניהן, ואנחנו בקשר טוב עד היום.

יוסף גליק: אני רוצה לקדם בברכה את מר סולר.

יוסף גליק: מר סולר היה סגן ראש עיריית בני ברק, הוא ידיד בית הספר, ידיד נעל"ה.

יוסף גליק: משפחת פרץ, אתם מזקני המארחים, שפתחתם את ביתכם בפני בנות נעל"ה.

יוסף גליק: מר משה פרץ, שלוש בנות שאמצתם, שלושה מחזורים, מה זה עשה לכם?

משה פרץ: אנחנו גרים במושב.

משה פרץ: התפקיד העיקרי הוא להשלים את בית הספר.

משה פרץ: לא התערבנו מעולם איך הן לומדות, מה הציונים שלהן בבית הספר, הנקודה החשובה לנו הייתה להעניק להן משהו ממה שהן אבדו בבית.

משה פרץ: במיוחד במושב, שזו אווירה של רק לראות בית, אלא איך מסגרת יותר גדולה מתפקדת.

משה פרץ: זה גם נותן להן מרחב נשימה יותר גדול.

משה פרץ: בשלושת המקרים גם ההורים הגיעו.

משה פרץ: בכל המקרים הייתה התגייסות של כל המשוב לצייד את ההורים כשהגיעו לארץ.

משה פרץ: הבנות האלה יהיו אחר כך 100% יהודיות, כי זה מה שהן רוצות.

משה פרץ: משפחות מארחות: בשבילנו זה כמו עוד אחות.

יוסף גליק: אביטל הגיעה אלינו מירושלים, עם תינוק חדש.

יוסף גליק: בבקשה.

אביטל: אחרי שסיימתי את הלימודים פה התנדבתי לשירות לאומי.

אביטל: לאחר מכן התחלתי ללמוד במכללת בית וגן בירושלים, שם אני עדיין לומדת.

אנה: אני עליתי מקווקז, היום גם ההורים שלי בארץ.

אנה: כשהתחלתי לשמור כשרות ושבת היה קשה.

אנה: המשפחה המארחת שלי הגיעו אליי ביום שישי אחד עם סט כלים ופלטת שבת.

אנה: הם גם ליוו אותי למקווה בפעם הראשונה.

משה: שאלנו מה גורם לבנות להגיע לבית ספר דתי דווקא.

משה: הסבירו לנו שההורים שולחים לבית ספר דתי או למנזר.

משה: יש כאן משהו שהוא מעבר לעניין של דת.

אילן שלגי: אני תמיד אומר ליהודים מחוץ לארץ שכאן זה המקום היחיד.

אלי גוטמן: נעל"ה הוא מפעל אדיר, מביא נוער שיושב בחוץ לארץ שישב כאן.

אלי גוטמן: זהו המפעל הציוני האמיתי, להביא נוער שנשאר פה ומקים משפחה.

צבי פלד: נעשית כאן עבודת קודש.

צבי פלד: הרצון שלנו הוא להגביר את העשייה, אבל אנחנו לא יכולים לקלוט יותר מ-47 בנות.

צבי פלד: יש לנו אפשרויות פיזיות, ערכיות, וכוח אדם מיומן שיכול לקלוט תלמידים, וחבל שלא מנצלים את היכולות של בית הספר הזה.

חנה נאמן: אני כמובן שמחה להיות כאן, והתרגשתי מאוד מכל הסיפורים ששמענו.

חנה נאמן: יש אבחנה ברורה בין בית ספר שקולט נעל"ה לבין מינהלת נעל"ה.

חנה נאמן: לכל אחד יש תפקיד ברור.

חנה נאמן: לבית הספר הקולט יש עבודה חשובה, זה לא מובן מאליו.

חנה נאמן: הילדים מפוזרים בארצות מוצאם.

חנה נאמן: הילדים האלה מבוקשים, כי זו אוכלוסייה איכותית.

חנה נאמן: המינהלת עומדת על כך שיקבלו את הטוב ביותר.

חנה נאמן: לשני הצדדים יש חלק נכבד בעשייה.

חנה נאמן: אני רוצה להגיד תודה רבה לבתי הספר הקולטים.

חנה נאמן: הילדים באים לבתי ספר דתיים מתוך בחירה שלהם.

חנה נאמן: חלק מהם נקלטים יותר טוב וחלק פחות.

חנה נאמן: אבל נעשים מאמצים רבים להקל עליהם ולשלב אותם.

חנה נאמן: תודה.

אלכס הייברון: כשפרויקט נעל"ה התחיל, בשנת 92', למשפחות נורמטיביות לא היו הרבה אפשרויות בארצות המוצא של הילדים.

אלכס הייברון: היום הסיטואציה אחרת, למשפחות נורמטיביות יש אלטרנטיבה, וגם המצב הכלכלי שם – לא בטוח שהוא פחות טוב מאשר בארץ.

אלכס הייברון: לכן, כדי למשוך את הילדים, צריכים בית ספר שיהיה לו מה להציע.

אלכס הייברון: נעשית עבודה של שיווק ישיר בחוץ לארץ.

אלכס הייברון: היחידים שיכולים להציג את הפרויקט כפי שהוא הם נציגים מבתי הספר הקולטים.

אלכס הייברון: זהו עסק מובנה ומורכב, לשכנע את ההורים להיפרד מהילדים, שלפעמים זה ילד יחיד במשפחה, ואת הילדים.

ליאורה מינקה: הפעילות שלנו היא פעילות רווחה.

ליאורה מינקה: היכולות שלנו גדולות, המוטיבציה גבוהה.

ליאורה מינקה: אנחנו יודעים, רוצים ויכולים לעשות, אם רק יאפשרו לנו.

ישעיהו יחיאלי: בשיר שכתבו ילדי נעל"ה יש שורה: "אנחנו תמיד נעלה".

ישעיהו יחיאלי: זו אמירה מאוד חזקה.

ישעיהו יחיאלי: האנשים פה לא מתעייפים מהעשייה, וזה ניכר בתוצאות .

ישעיהו יחיאלי: בלטה גם הכרת הטובה של הבנות.

ישעיהו יחיאלי: הכל זו עבודה והשקעה בלתי פוסקים, שום דבר אינו מובן מאליו.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהגיד תודה לבוגרות שהגיעו לכאן היום, ולמשפחות המארחות.

ישעיהו יחיאלי: תודה.

אילן שלגי: גם אנחנו רוצים להצטרף לתודות.

אילן שלגי: הציונות שלכם, חניכי נעל"ה, היא יותר אמיתית ושלמה משל רוב הישראלים הוותיקים.

אילן שלגי: אני יכול להשוות את זה לבני העלייה הראשונה והשניה, שגם הם הגיעו מרוסיה.

קולט אביטל: אני יכולה להתחבר לסיפורים האלה מהספור האישי שלי.

קולט אביטל: הגעתי לארץ בלי לדעת עברית ובלי לדעת מה זאת ציונות.

קולט אביטל: אז לא היו מסגרות קליטה כפי שיש היום.

קולט אביטל: הגעתי לתיכון בתל אביב, ששם אף אחד לא התעניין ולא ניסה לעזור.

קולט אביטל: לכן, אני מסוגלת להעריך מה המסגרת הזאת עושה לכן, ולהעריך את כברת הדרך שעשיתן.

קולט אביטל: הראיה האינטגרטיבית של הצד החברתי, המשפחתי והלימודי, חשובה מאוד ותורמת רבות להצלחת הפרויקט.

קולט אביטל: ושוב, תודה רבה לכולם.

יוסף גליק: תודה.

יוסף גליק: אנחנו יוצאים לארוחת צהרים, ואחר כך נתכנס לדברי סיכום.

יוסף גליק: הפסקת צהרים.

קולט אביטל: באנו הנה מתוך שכנוע ולא כדי להשתכנע, אבל גם תיאורטית ידענו כמה המסגרת הזאת טובה ומוצלחת, גם ברמת הפעילות שלה, גם בקונספציה, גם בביצוע, וגם בגלל ההישגים, אני יכולה להעיד על עצמי, לא ציפיתי לחוויה הזאת.

קולט אביטל: עברתי היום שתי חוויות מאוד דומות מבחינה מסוימת ושונות במידה אחרת.

קולט אביטל: יש השקעה עצומה לפיתוח של עלייה טובה, וגם כישורים של כל אחד מהעולים.

קולט אביטל: למעשה, אף פעם לא ידעתי שיש במסגרת כזאת כל כך הרבה טיפוח אישי, וכל כך הרבה מתן אפשרויות להתפתחות אישית ולמיצוי הפוטנציאל של כל אחד, וגם לשימור הקשר עם התרבות המקורית.

קולט אביטל: אנחנו לא יודעים באיזה עולם אנחנו חיים.

קולט אביטל: אנחנו מאוד מקווים שהמאבק שלנו היה לא רק מאבק לשנה אחת, ומקווים שלא תעמוד שוב בדלת הסכנה שבה נאבקנו בשנה שעברה, של פירוק המסגרת.

קולט אביטל: מכל מקום, לפחות בשמי אני יכולה להגיד את זה, שאנחנו מחויבים לשמר את המסגרת הזאת, על כל מה שמשתמע מכך.

קולט אביטל: זה נכון וטוב שמביאים נערים מרוסיה ומאמריקה הלטינית, אבל נראה לי שיש פוטנציאל גדול גם בקרב הנוער בארצות הברית.

קולט אביטל: אני חושבת שלא התחלנו עוד לגרד את פני השטח בארצות הברית.

קולט אביטל: ואני חושבת שגם את זה צריך לנסות למצות.

קולט אביטל: יצאנו מאוד נשכרים מהסיור הזה.

קולט אביטל: אני אישית למדתי המון על ההשקעה ועל האיכות של התוכנית הזאת.

קולט אביטל: אנחנו נעשה את המאמצים הדרושים על מנת לשמר אותה.

קולט אביטל: בי"ת ננסה לחשוב יחד מה ניתן לעשות כדי לעודד את האופציות של ההרחבה.

קולט אביטל: הקשבתי היטב למה שאמרתם, שכל המאמץ הזה מושקע ב-48 בנות, ושאפשר היה לקלוט הרבה יותר.

קולט אביטל: הבנתי את המסר הזה.

קולט אביטל: בדרך כלל אנחנו שומעים על מוסדות שקשה להם מאוד לקבל ילדים, פה אני רואה שיש רצון, היד נטויה והלב פתוח, אז נעשה מה שרק אפשר על מנת לעזור לכם לבצע את המשימה הזאת.

קולט אביטל: תודה רבה על כל מה שאתם עושים.

אילן שלגי: מה שאתם עושים כאן, במבואות עירון ובמקומות האחרים, זאת עשייה ציונית.

אילן שלגי: כמו שאמרתי לבנות, שהן באות הנה בלי או לפני המשפחות, וגם אלה שקולטים אותם, מובילים אותם, ומשלבים אותם בחברה הישראלית, זה לא רק עבודה חינוכית.

אילן שלגי: כל עבודה חינוכית בישראל היא עבודה ציונית, אבל לעבוד עם עולים זו מלאכת קודש, מצווה.

אילן שלגי: אני משוכנע שצריך להרחיב את הפרויקט הזה, כי תמיד אלה שמסוגלים לעשות שינוי בחיים שלהם, תפנית, הם הצעירים.

אילן שלגי: כמה שנקלוט אותם צעירים יותר, השינוי הנפשי והערכי אצלם כבני אדם יותר קל.

אילן שלגי: אנחנו צרכים לנתב את הנוער היהודי לכך שיבנה את חייו פה, ואם אפשר בעקבות זה גם להביא את המשפחה – מה טוב.

אילן שלגי: האם יש לכם גם בני נוער שבאים מצרפת?

אילן שלגי: יש.

אילן שלגי: כי אנחנו יודעים על אמל"ט, וחברת הכנת אביטל אמרה שצריך לגרד עכשיו גם את ארצות הברית, אני חושב שבצרפת עכשיו יש פוטנציאל.

ישעיהו יחיאלי: יש יותר מ-200 ילדים מצרפת בארץ.

אילן שלגי: קראתי כתבה בניוזוויק על האנטישמיות בצרפת.

אילן שלגי: כשקוראים את זה בעיתון לא ישראלי וגם לא יהודי, מציגים שם את הקושי, ומציינים שם גם א העלייה לישראל.

אילן שלגי: הם אומרים שהמספרים הגיעו מכמה מאות לפני שלוש שנים, לקרוב ל-3,000 בכל אחת מהשנתיים האחרונות.

אילן שלגי: צרפתים גם יותר קל להביא לא רק בגלל הדחייה שכעת יש שם, אלא גם בגלל המרחק היותר קצר.

אילן שלגי: אני חושב שגם האמצעים של המשפחות הם כאלה שהקשר יהיה יותר אינטנסיבי, כולל ביקורים.

אילן שלגי: אתה מצפה לער או הנערה ה-10,000 אחרי 12 או 13 שנים, אני לא רואה סיבה שהמספרים לא יגדלו בצורה לגמרי אחרת.

אילן שלגי: בשביל זה צריך את הרצון, את התכנון ואת המשאבים.

אלכס הייברון: 10,000 זה רק הנערים, אם אתה מוסיף את ההורים זה הרבה יותר.

אילן שלגי: אני מבין, אבל אני סבור שמדינת ישראל צריכה לראות פה פרויקט גם של הגדלת העלייה, וגם במקרים מסוימים, הצלת יהודים, כי אם הם ימשיכו לגדול שם, בוודאי אלה שצריכים להתגייר ייעלמו, הם לא יהיו חלק מעם ישראל, ברובם הגדול.

אילן שלגי: מאוד התרגשתי בשני החלקים של הביקור.

אילן שלגי: לא הספיק לי, כי לא היה זמן מספיק כדי לדבר עם בני הנוער.

אילן שלגי: ראינו אותם בפעילות, פה ושם שוחחנו עם אחד או אחת, אבל מעט מאוד.

אילן שלגי: אז אנחנו מזמינים אתכם להזמין אותנו להמשיך בזה.

אילן שלגי: הייתי שמח לראות אותם מגיעים, איך נקלטים, ולפגוש אותם גם עם המשפחות שכבר הגיעו ארצה.

אילן שלגי: כלומר, בעוד היבטים של העניין.

אילן שלגי: כמו שאמרה חברת הכנסת אביטל, יש לכם חברים בפרלמנט.

אילן שלגי: זה חוצה מפלגות, זה חוצה ועדות, ואנחנו שם.

קולט אביטל: התרשמתי שהיחס הכללי של רוב חברי הכנסת הוא כזה.

אלכס הייברון: בתאריכים 28 עד 30 במרץ, כל חניכי נעל"ה יוצאים לפעילות בצפון.

אלכס הייברון: בסוף האירוע יש לנו כנס באמפיתיאטרון בבית שאן, 800 חברי נעל"ה מכיתות י', י"א.

אלכס הייברון: זה נקרא יום נעל"ה.

אלכס הייברון: יש לנו שניים כאלה בשנה, פעם אחת לתלמידי י', י"א, ובסוף השנה לתלמידי י"ב.

אלכס הייברון: אנחנו עושים להם יום נעל"ה, התאזרחות לקראת גיוס.

אלכס הייברון: אם אתם יכולים להגיע, תוכלו להיפגש עם הילדים אחרי שלושה ימי טיול.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר כמה מילים לסיום.

ישעיהו יחיאלי: אני שמח שכללתם את הסיור בסדר היום של הוועדות.

ישעיהו יחיאלי: ניסינו להראות לכם את הצד השני של המטבע, שקשה להראות אותו בירושלים.

ישעיהו יחיאלי: ראיתם בחדרי הוועדות את הילדים ואת המחנכים, אבל עכשיו ראיתם אותם בסביבתם הטבעית.

ישעיהו יחיאלי: דבר שני, כאשר רואים את ההורים, רואים עוד יותר טוב על מה מדובר.

ישעיהו יחיאלי: הורים לא נותנים ילדים לארגונים, הורים נותנים ילדים לאנשים.

ישעיהו יחיאלי: מה שנבנה כאן במשך השנים זה מצד אחד יכולת מקצועית, שיכולתם היום לראות חלק מההכוונה, איך הדברים שאנחנו מדברים עליהם, הרציונל שנבנה כאן, איך הוא קורה, זה לא מקרי.

ישעיהו יחיאלי: אלה דברים שנבנים במשך שנים, אלה אנשים שהמדינה השקיעה בהם הון בשביל להפוך אותם לבעלי מקצוע בתחום הזה.

ישעיהו יחיאלי: ראיתם פה ובמבואות עירון אנשים שנעל"ה זה אורח החיים שלהם, זה לא רק מקום העבודה.

ישעיהו יחיאלי: זה יומם ולילם.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לדבר קצת על מצבם של הילדים העולים במערכת החינוך הכללית.

אילן שלגי: עסקנו בזה כבר.

ישעיהו יחיאלי: ההשקעה שנעשית בילדי נעל"ה, מבחינת המסגרת התומכת, הערך הכלכלי שלה הוא שעה שבועית לילד.

ישעיהו יחיאלי: כל מה שמינהלת נעל"ה, שנלחמתם עבורה כל כך יפה, עולה למדינת ישראל זה שעה שבועית לילד.

ישעיהו יחיאלי: אם היינו לוקחים את הילדים העולים בגיל ההתבגרות, ובונים להם מסגרות תמיכה דומות, היה עולה הרבה יותר זול מאשר אחר כך להחזיר אותם באמצעות קידום נוער וכל מערכות השיקום.

ישעיהו יחיאלי: זו תורה אחרת כי הריכוז שונה, ההגעה שונה, אבל כמודל איך תומכים בילדים עולים.

ישעיהו יחיאלי: אני חושב שחברת הכנסת אביטל הטיבה לתאר מה עובר על ילד עולה רגיל, שבא ארצה בגיל 15.

ישעיהו יחיאלי: אני חושב שמבחינת נעל"ה, זו יכולה להיות תרומתנו למערכת כולה, בשאלה איך מטפלים בילדים עולים, שבאו ארצה שבאו ארצה בגיל ההתבגרות.

ישעיהו יחיאלי: זה דבר מאוד מסוים ומאוד מדויק.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו מקווים גם כן שלא נצטרך את כל הקונפליקט הזה פעם נוספת, ושאכן ההסדר שהושג לשנה זו יהפוך להסדר קבע.

ישעיהו יחיאלי: מבחינתנו אנחנו ממשיכים קדימה.

ישעיהו יחיאלי: אנשינו בשבועות הקרובים יוצאים למבחני מיון בכל רחבי תבל, כולל בצפון אמריקה, שם ההתחלה זהירה, אבל יש לה פוטנציאל, לא רק בקרב דתיים.

ישעיהו יחיאלי: המתעניינים הראשונים בתוכנית נעל"ה בצפון אמריקה זה בני מהגרים מחבר המדינות.

ישעיהו יחיאלי: זו תופעה.

ישעיהו יחיאלי: הם אומרים שהמקום היחיד שיכול להציע לילדיהם חינוך יהודי שאיננו דתי זה מדינת ישראל.

ישעיהו יחיאלי: גם החינוך הרפורמי בארצות הברית הוא בשבילם דתי מידיי.

ישעיהו יחיאלי: הם רוצים להיות יהודים לא דתיים, והם חושבים שבישראל ניתן לספק את זה.

אילן שלגי: אני מניח שההכרות אתכם הגיעה אליהם משום שהייתה פנייה אליהם.

אילן שלגי: השאלה אם הצעתם את הפרויקט הזה בכל הקהילות.

אילן שלגי: במה התמקדתם?

ישעיהו יחיאלי: בוא נעמיד דברים על דיוקם.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו לא עובדים בחוץ לארץ, את כל העבודה בחוץ לארץ עושה הסוכנות היהודית.

ישעיהו יחיאלי: ברגע שהם השותפים שלנו לעניין הזה, אז זה לטוב ולמוטב.

ישעיהו יחיאלי: במקום שהולכים לזה עם כל הכוחות, עם המשאבים הראויים, רואים תוצאות.

אילן שלגי: אתם פונים גם לקהילה היהודית-רוסית בגרמניה?

ישעיהו יחיאלי: בוודאי.

ישעיהו יחיאלי: יש לנו כבר ילדים מהם בכיתה י"ב.

חנה נאמן: חשוב להבין שאין אקט שיווקי מסיבי של נעל"ה בלבד.

חנה נאמן: זה עוד פרויקט בסוכנות.

קולט אביטל: הגברת יהודית גידלי העלתה את זה קודם, אם אתם מדברים על שיווק אז כדאי לכלול בצוותים ששולחים לחוץ לארץ גם תלמידים, בוגרים של התוכניות.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו עושים את זה.

ישעיהו יחיאלי: הייתי בארצות הברית בנובמבר, ואתי הייתה בוגרת נעל"ה אל"ף, שהיא היום פסיכולוגית תואר שני בישראל.

ישעיהו יחיאלי: היא עשתה עבודה מצוינת, אבל מול ילדים.

ישעיהו יחיאלי: את ההחלטה מקבלים ההורים.

יהודית גידלי: אבל הילדים ואומרים שהם רוצים.

ישעיהו יחיאלי: אבל דווקא בצפון אמריקה, כשמביאים להורה אמריקני מצוי מודל קליטה מוצלח, זאת הסיבה שלו לא לשלוח את הילד.

ישעיהו יחיאלי: הוא מוכן לשלוח את הילד שלו לנעל"ה, כשהוא יודע שיש לו סיכוי לקבל אותו בחזרה.

ישעיהו יחיאלי: לכן אנחנו מציגים את התוכנית כתוכנית לימודים, לא מתחייבים לעלייה, זה סטטוס תייר, הבגרות מוכרת בכל העולם.

יהודית גידלי: כמה חזרו לברית המועצות למשל?

ישעיהו יחיאלי: אנחנו משערים שכ-8%.

יהודית גידלי: אז על מי אתם עובדים?

קולט אביטל: נושא העלייה היה הרבה שנים טאבו באמריקה.

יוסף גליק: אני מרים שתי כפפות שנזרקו כאן, גם הסיוע לקליטת נוער במדינת ישראל, עם הניסיון שצברנו, וגם נמשיך את הידידות שנוצרה היום.

יוסף גליק: יש כאן חוברת שזכינו להוציא, מפרי עטנו, לזכרה של המנהלת הראשונה, שנפטרה, הגברת שרה הירש.

יוסף גליק: זה מפרי עטן של הבנות, אחרי נסיעות לפולין, וליקטנו את זה במשדך עשר שנים.

יוסף גליק: אני מחלק לכם אותה למזכרת.

יוסף גליק: תודה.