ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 50, 2003-11-11 10:00

קולט אביטל: בוקר טוב.

קולט אביטל: אנחנו בוועדת קליטה עוסקים בבעיות של נוער עולה שקשה לו להיקלט בארץ ובבעיות קליטה ואינטגרציה בתוך החברה הישראלית.

קולט אביטל: אנחנו נדרשים להתבטאויות בלתי הולמות ויחס בלתי הולם כלפי תלמידים עולים ואני חושבת שלא מזמן הייתה לנו ישיבה בנושא דומה, על בעיות קליטה של תלמידים בבית-ספר ברמת-גן, על אינצידנט שהיה בין הורים לתלמידים ומערכת החינוך הודיעה שהיא נוקטת באמצעים בנושא הזה.

קולט אביטל: אני חושבת שהאמצעים הם לא רק להדביר התבטאויות בלתי הולמות, אלא הדבר המעניין הוא מדי פעם בפעם לבדוק אלו תוכניות קיימות כדי להביא להכרה בכבוד האדם.

קולט אביטל: זה ערך שכולנו רוצים להקרין אותו.

קולט אביטל: כבוד האדם פירושו שקודם כל מכבדים אותי, אבל גם מלמדים אותי לכבד את האחר.

קולט אביטל: איזה פרויקטים קיימים כדי להחדיר בקרב התלמידים את ההכרה בשונה, בשונות, בכך שלא כל אחד בא מאותו הרקע, אנחנו צריכים לכבד גם את הרקע, גם את התרבות, גם את יכולת ההתבטאות של כל אחד בתחומו.

קולט אביטל: אנחנו היום נדון בשתי תוכניות.

קולט אביטל: הראשונה, תוכנית שנחלה הרבה מאד הצלחה בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.

קולט אביטל: אני מבינה שהתוכנית הזאת התקיימה שנתיים ונפסקה, לצערנו, מסיבות שנסביר אותן בהמשך.

קולט אביטל: כפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי הפך בעצם לבית ספר תיכון לפני חמש שנים.

קולט אביטל: לבית ספר תיכון שנוטה הרבה יותר ללמד מדע וטכנולוגיה.

קולט אביטל: 99% מהתלמידים בבית הספר הזה הם עולים, רובם יוצאי רוסיה, יש גם ישראלים, יש גם אתיופים – או אתיופי אחד.

קולט אביטל: מספר קטן מאד.

קולט אביטל: בבית הספר הזה, בכיתה ח', הייתה יוזמה להעביר לתלמידים במסגרת שיעורי האזרחות, שיעורים על לימוד השונה.

קולט אביטל: אנחנו, בגלל עיכובים בכניסה בכנסת, נתחיל עכשיו, אבל התלמידים יצטרפו אלינו קצת יותר מאוחר.

קולט אביטל: אנחנו נשמע מהתלמידים מה הם למדו, אנחנו נשמע ממנהלי הפרויקט או מיוזמי הפרויקט מה הם לימדו ואנחנו גם נראה יוזמה אחרת של הטלוויזיה החינוכית, נקבל פרזנטציה של שני סוגי תוכניות שהופצו או מופצות באמצעות הטלוויזיה החינוכית.

קולט אביטל: לטלוויזיה החינוכית אני רוצה להגיד שאנחנו שמחים שאתם כאן, אנחנו רוצים לקוות שאתם תשתלבו יותר ויותר בכל הנושאים שקשורים להוראת הנושאים האלה, אבל גם להוראת העברית – זה בדיוק מה שהחלטנו בוועדה הזאת לפני, נדמה לי, פחות משבוע.

קולט אביטל: לפני שאני מעבירה את רשות הדיבור ליוזמי הפרויקט, אני אעביר, אולי, את רשות הדיבור לחברתי לוועדה, חברת הכנסת סולודקין.

מרינה סולודקין: קולט, אני חושבת שאני רוצה לשמוע יותר על חינוך לסובלנות.

מרינה סולודקין: ההגדרה מצוינת.

מרינה סולודקין: זה מה שאנחנו רוצים בכל הארץ כדי להתמודד עם הבעיות של הנוער העולה, ואני אדבר בשלב יותר מאוחר.

קולט אביטל: אם כך, אני אציג בפניכם את יוזמי הפרויקט ונתחיל עם אילה בן-פורת.

קולט אביטל: אילה, המיקרופון שלך.

אילה בן-פורת: אני חושבת שאני אתחיל מאיזשהו סיפור קצר מבית הספר, שיסביר אולי מאיפה הפרויקט הזה בכלל צמח.

אילה בן-פורת: אני הגעתי לבית ספר שבו כאמור אוכלוסיית התלמידים היא אוכלוסיה של עולים, ותיקים יותר או פחות, אבל כמעט כולם מחבר העמים ממוצא רוסי – לא רק רוסי, יש כל מיני קבוצות בחבר העמים – אני הגעתי לשם במקרה, עזרתי לתלמידים בכל מיני תחומים ויום אחד לפני מבחן בהיסטוריה לכיתות ט' שתי בנות ניגשו אלי בהפסקה.

אילה בן-פורת: הן למדו פרק שעוסק במלחמת העולם השנייה והן שאלו אותי שאלה מאוד טובה – זה היה לפני בחינה, הן היו אמורות לגשת לבחינה שעה אחר כך – ניגשו אלי ואמרו לי: אילה מה זה גזענות ולמה זה רע?

אילה בן-פורת: מצאתי שזו לא תשובה פשוטה לענות על השאלה הזו.

אילה בן-פורת: זו שאלה מאוד מורכבת.

אילה בן-פורת: לא יכולתי לענות להם בשלוף איזושהי תשובה כזו שמסכמת את הדבר הזה במשפט.

אילה בן-פורת: זו שאלה עמוקה, גזענות זו תופעה מאוד מאוד מורכבת וכדי להתמודד איתה צריך זמן, צריך את המשאבים וצריך לדעת מה עושים.

אילה בן-פורת: אני ניסיתי לענות קצת אבל אחרי זה התקשרתי לגלי שפירא שהיה חבר קרוב – למדנו יחד – לימד במקומות אחרים ועסק בתחומים דומים לתחומים שאני עוסקת בהם, ואמרתי לו: תגיד, מה עושים עם הדבר הזה?

אילה בן-פורת: איך אנחנו עונים על השאלה הזאת?

אילה בן-פורת: וככה גלגלנו כמה רעיונות ואמרתי לו תשמע, בוא ננסה לעבוד על הדבר הזה.

קולט אביטל: סליחה אילה שאני מפסיקה אותך, האם בתוכניות הלימוד בבתי הספר התיכוניים אין שום חומר?

קולט אביטל: אין שום התייחסות בתוכניות הלימודים עצמן לתופעות של גזענות?

אילה בן-פורת: אני לא רוצה להגיד בוודאות דברים שאני לא באמת יודעת, אבל ממה שאני ראיתי ההתייחסות לנושא זה היא לא ספציפית.

אילה בן-פורת: לומדים את זה כחלק ממשהו אחר, אבל בסופו של דבר אני לא נתקלתי בתוך תוכנית הלימודים המובנת במשהו שעוסק באמת באופן מעמיק בשאלה הזאת.

קולט אביטל: אז בואי אולי תתארי את התוכנית כפי שניהלתם אותה, ואולי קצת מהתוצאות.

אילה בן-פורת: אוקי.

אילה בן-פורת: התוכנית מורכבת ממספר חלקים שבסופו של דבר אמורים ליצור איזושהי נקודת מבט חדשה אצל התלמידים.

אילה בן-פורת: החברה הישראלית היא חברה מאוד קשה, היא לא מקבלת פנים, יש פה עניין מאוד מאוד עדין, אני שמעתי המון המון חוויות קשות על תופעות של גזענות כלפי התלמידים.

אילה בן-פורת: ראיתי המון תופעות של גזענות בתוך בית הספר לגבי קבוצות של תלמידים.

אילה בן-פורת: למשל, חלק מגיעים מאזור כזה וחלק מאזור כזה, זאת אומרת שיש היררכיות פנימיות.

אילה בן-פורת: מה שהפרויקט הזה מנסה לעשות זה ליצור איזושהי זהות, איזושהי נקודת מבט חדשה שבאמצעותה תלמידים יכולים להבין שמה שהם חוו זה גם משהו שהם עושים בעצמם.

אילה בן-פורת: ברגע שנוצר הקשר הזה זה גורם להעצמה של הזהות.

אילה בן-פורת: התלמידים פתאום יודעים למקם את הדברים שקורים להם בתוך איזשהו הקשר, הם יודעים להסביר את זה, הם יודעים מאיפה זה בא והם יודעים לזהות את זה כשהם עושים את זה בעצמם.

אילה בן-פורת: הרעיון הוא ליצור את החיבור הרגשי הזה, ואני רוצה לומר שהתוכנית עוסקת בהרבה מאוד סוגים של שונים.

אילה בן-פורת: אנחנו משתדלים לקרא לשונים האלה בשמות, זה מאוד מאוד חשוב בעינינו.

אילה בן-פורת: זה לא שונה כללי אין שונים אבסטרקטיים.

אילה בן-פורת: שונה זה כל אחד מאיתנו בהקשר מסוים ואני אגיד לכם למשל במה התוכנית עוסקת.

אילה בן-פורת: אנחנו עוסקים באתיופים, אנחנו עוסקים בעולים מרוסיה, אנחנו עוסקים בנשים, אנחנו עוסקים בנכים ואנחנו עוסקים בהומוסקסואלים.

אילה בן-פורת: אנחנו עוסקים בכל קבוצה שמופלית על רקע איזושהי שונות חברתית.

אילה בן-פורת: אנחנו מאוד מנסים להדגיש את העניין הזה שהשוני שלנו הוא לא דבר מהותי, השוני שלנו הוא תלוי הקשר.

אילה בן-פורת: במקום מסוים אנחנו נהיה רוב ואם נזוז משם אנחנו נהפוך להיות שונים.

אילה בן-פורת: ברגע שנהיה שונים נחווה דחייה.

אילה בן-פורת: אם אנחנו נלמד לעבד את הדחייה הזאת, אם אנחנו נלמד להסתכל עליה במבט אחר, אנחנו נוכל לשנות הרבה לדעתי.

אילה בן-פורת: עכשיו התלמידים ידברו.

אילה בן-פורת: אני לא רוצה לדבר בשם התלמידים על מה הפרויקט נתן להם.

אילה בן-פורת: כשהתלמידים יגיעו הם יאמרו בעצמם מה הפרויקט נתן להם.

אילה בן-פורת: מה שאני כן אגיד זה שהחלום של גלי ושלי באיזשהו אופן – אם ללכת בגדולות אני רוצה להדגיש שהפרויקט הזה לא מיועד רק לעולים חדשים, הפרויקט הזה מיועד לעולים ולחברה שצריכה לקלוט אותם.

אילה בן-פורת: יש בינינו הרבה קבוצות של שונים.

אילה בן-פורת: אנחנו צריכים, אם אנחנו רוצים להיות מסוגלים לחיות פה ביחד, ללמוד איך לעשות את זה.

אילה בן-פורת: זה לא דבר אוטומטי, ומה שאני רוצה לומר זה שהחלום שלנו זה שבסופו של דבר כל תלמיד במדינת ישראל ילמד את הדבר הזה במסגרת שיעורי אזרחות.

אילה בן-פורת: שיעורי אזרחות זה לא רק ללמוד איך פועלת המערכת, שיעורי אזרחות זה גם להבין מה המשמעות של היותי אזרח בתוך חברה שיש בה קבוצות שונות.

אילה בן-פורת: מה אני עושה פה בעצם?

אילה בן-פורת: איך אני מבטא את עצמי?

אילה בן-פורת: זה דבר מאוד מורכב, אי אפשר לעשות את זה בשעת מחנך, זה דבר שדורש מהמערכת התייחסות עמוקה ורצינית.

אילה בן-פורת: אנחנו חושבים שהפרויקט שכתבנו עונה על זה בצורה מסוימת.

אילה בן-פורת: אני לא יודעת, אבל אני מניחה שיש עוד דברים שפועלים.

אילה בן-פורת: אנחנו נעיד רק על עיסתנו אבל בהחלט היינו רוצים שגם צוותי החינוך, גם צוותי ההוראה וגם התלמידים יעברו את הדבר הזה כדי שנוכל לחיות בחברה יותר טובה.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: גל, תרצה להוסיף?

גל שפירא: כרגע לא.

קולט אביטל: כרגע לא.

קולט אביטל: מרינה יש לך שאלות כרגע?

מרינה סולודקין: לי זה מוזר מאוד שעולי בריה"מ לא יודעים מה זה גזענות.

מרינה סולודקין: אולי הם הגיעו בגיל רך למדינת ישראל.

מרינה סולודקין: אנחנו גדלנו וחונכנו על גזענות כלפינו, זה היה קיים.

קולט אביטל: השאלה היא באיזה גיל את מתחילה לתפוס מה זה.

מרינה סולודקין: כן.

מרינה סולודקין: חשוב לי ומעניין לשמוע שהייתה תוכנית לפתח את הקשר, היחס וההתמודדות עם תופעה שקיימת לצערי הרב בחברה שלנו.

מרינה סולודקין: דבר שני – אני רואה שבבית הספר אתם טיפלתם ב"כאילו" קורבנות של גזענות, אבל אני חושבת שזה לא עניין של קורבנות, זה עניין של חברה ואולי זה כמו אקמול נגד סרטן.

מרינה סולודקין: אני רוצה לראות טיפול בחברה כולה ואת צודקת שזה שיעור באזרחות, שאנחנו קיבוץ גלויות, שאנחנו שונים.

מרינה סולודקין: היו מסקנות ולקחים מאד שליליים משנות החמישים והשישים, ועכשיו אנחנו מרגישים כעס של הדור השני של אלה שהגיעו בשנות החמישים והשישים, כלפינו.

מרינה סולודקין: חלק מהאנשים בכלל לא מבינים למה כעס, למה כלפינו ולמה החברה הישראלית כל הזמן מטאטאה תחת השטיח מה שקרה בזמן ההוא.

מרינה סולודקין: אנחנו ראשונים ללמוד, לדעת ולבצע כולנו את המסקנות.

מרינה סולודקין: רק לחנך את הקורבן זה לא מספיק.

אילה בן-פורת: אני מסכימה אתך לחלוטין.

אילה בן-פורת: קודם כל, התפיסה שלי היא לא של קורבנות בסיפור המסוים הזה.

אילה בן-פורת: אני חושבת שזה קצת קיצוני - - -

מרינה סולודקין: קצת מוגזם אבל לא - - -

אילה בן-פורת: אני מסכימה אתך לחלוטין.

אילה בן-פורת: בגלל זה גם אמרתי שאני חושבת שאם אנחנו רוצים להיות חברה שמסוגלת לקבל את השונה, השונה הוא חלק אינטגרלי מהחברה.

אילה בן-פורת: זאת אומרת, לא מדובר על אנחנו והם.

גל שפירא: בלי להשתנות.

אילה בן-פורת: בלי להשתנות.

אילה בן-פורת: אנחנו מדברים על לקבל את השונה כפי שהוא, בלי לדרוש ממנו לוותר על השונות שלו כדי שהוא יתקבל.

אילה בן-פורת: על זה מדובר.

אילה בן-פורת: אני מסכימה אתך לחלוטין שעם הדבר הזה, כדי שהוא יעבוד, צריך ללכת גם לקבוצות שונות של עולים, אבל גם למי שאמור לקבל אותם.

מרינה סולודקין: זה לא גם.

מרינה סולודקין: בראש וראשונה.

מרינה סולודקין: אני אומרת שאנחנו צריכים לעשות מאמץ, בגלל שקשה מאד – אני כתבתי ספר ברוסית ופרסמתי אותו בשנת 1996, בנושא – אפילו השם של הספר הוא שם בומבסטי - "אי-נוחות ציביליזציונית – יהודי ברית המועצות במדינת ישראל".

מרינה סולודקין: למה אי נוחות?

מרינה סולודקין: בגלל שאם זה קיבוץ גלויות, אם זה עם אחד, אז מאיפה כל השסעים וכל הכעס?

מרינה סולודקין: החברה לא נותנת את התשובה.

מרינה סולודקין: תודה.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: האם יש אתנו מישהו ממשרד החינוך היום?

מאיה שריר: כן.

מאיה שריר: אני מגף קליטת עלייה במשרד החינוך.

מאיה שריר: רציתי באמת לספר – אני מכירה את העבודה הטובה בכל תהליכי הקליטה של יוהנה ז'בוטינסקי, אבל יש לנו גם תוכנית מערכתית שפועלת בכשמונים בתי ספר, עוד מעט במאה, בכל רחבי הארץ.

מאיה שריר: יסודיים וחטיבות ביניים, ממלכתי, ממלכתי דתי.

מאיה שריר: התוכנית נקראת שלהב"ת ואלה ראשי תיבות: שילוב התלמיד העולה בחברת התלמידים.

מאיה שריר: התוכנית אכן מתייחסת גם לקולטים ולא רק לנקלטים.

מאיה שריר: אנחנו מאמינים שהיום צריכה להיות גישה של רב תרבותיות בבתי הספר ולא כור ההיתוך שהיה נהוג בשנות החמישים.

מאיה שריר: אני רק יכולה להזמין אתכם לבוא ולראות תוצרים ודברים נהדרים, מפני שבאמת ההתייחסות היא לא רק לעולים הנקלטים אלא גם לחברה הקולטת.

קולט אביטל: האם תרצי אולי לתת לנו כמה פרטים כדי שנבין באיזה צורה, באיזה אופן זה מתנהל, באיזו מסגרת?

קולט אביטל: איזה שיעורים לאורך כמה זמן וכו'?

מאיה שריר: כן.

מאיה שריר: מדריכים שלנו של גף קליטת עליה נכנסים לבתי הספר ובודקים – בכל בית ספר מתאימים את התוכנית בצורה קצת אחרת – יחד עם המנהל של בית הספר וצוות המורים ורואים מה הבעיה שבית הספר מעוניין לטפל בה, האם זה באמת יחס של דימוי עצמי של עולים שנקלטים.

מאיה שריר: ..

קולט אביטל: אבל זאת תוכנית יחסית חדשה?

מאיה שריר: תוכנית חברתית.

מאיה שריר: לא היא פועלת כבר הרבה שנים.

קריאה: ארבע או חמש שנים.

מאיה שריר: לפחות, יותר...

קולט אביטל: ולמה היא פועלת רק בשמונים בתי ספר?

מאיה שריר: אנחנו מנסים להרחיב אותה, אנחנו מקווים השנה להגיע למאה.

מאיה שריר: היא תוכנית מאוד טובה, מאוד מוצלחת.

קולט אביטל: אוקי.

אילן בהירי: - - - זה הכל.

מאיה שריר: היא מקנה לבית הספר כסף גם כדי לעשות איזושהי פעילות מיוחדת.

קולט אביטל: יש מישהו כאן ממשרד הקליטה?

ציפי קוריצקי: כן.

קולט אביטל: תציגי את עצמך?

ציפי קוריצקי: שמי ציפי קוריצקי ויש לי מספר הערות.

ציפי קוריצקי: אל"ף, אני שומעת זו הפעם השנייה את אילה וגלי, התרשמתי אז ולכן מבחינתי זה לשכנע את המשוכנעים באשר לעבודה שהם עושים .

ציפי קוריצקי: ההערות שלי הן אחרות.

ציפי קוריצקי: המילה פרויקט מבחינתי היא מילה פחות טובה כי אנחנו מדברים על אורח חיים בבית הספר.

ציפי קוריצקי: על הטמעת אורח חיים ולא דבר שמתחיל ומסתיים בפרק זמן קצוב.

ציפי קוריצקי: לכן הייתי רוצה לראות את כל בית הספר כל הזמן מתנהג בדרך של סובלנות וקבלת השונה.

קולט אביטל: כן, אבל זה ההבדל בין המצוי לבין הרצוי.

ציפי קוריצקי: רגע רגע.

ציפי קוריצקי: אני עוברת עכשיו להערה הבאה.

ציפי קוריצקי: כדי שהדבר יקרה אין לנו ברירה אלא להכשיר את כל המורים, את כל בית הספר, להיכנס לאורח חיים כזה.

ציפי קוריצקי: לכן חבר'ה חיצוניים שנכנסים לבית הספר, ויהיו טובים ככל שיהיו, מקצועיים ככל שיהיו, מומחים ככל שיהיו – זה פרויקט.

ציפי קוריצקי: זה לא יכול להיות משהו שהופך את כל בית הספר לדרך חיים.

ציפי קוריצקי: לכן, אני מאוד מקבלת את מה שעושים גלי ואילה, אני רק אומרת שהמפתח צריך להיות המורים.

ציפי קוריצקי: לא להחליף את המורים, אלא המורים צריכים להיות חוד החנית שממנו, בשיטת מניפה ובכל דרך אחרת, זה הופך להיות חלק מהנחלה של כלל בית הספר.

ציפי קוריצקי: לכן אני מזמינה את התוכנית – ואני מדברת בשם משרד החינוך – להיכנס ולהצטרף למכלול התוכניות שאנחנו מקיימים בשגרת השתלמויות מורים.

ציפי קוריצקי: זה בדיוק מה שהיום אנחנו נוטים לקבל בכל תוכנית שאנחנו חושבים שהיא תוכנית ראויה וטובה.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: בבקשה אדוני.

אבי צפרוני: שמי אבי צפרוני, אני מייצג את רשת אורט ואני מאוד מתחבר לדברים שלך כי בעצם כל תוכנית הסכנה בה שזה דבר - - -

ציפי קוריצקי: חולף.

אבי צפרוני: שיחלוף ויתפוגג.

אבי צפרוני: אנחנו צריכים להפעיל את הדבר הזה בצורה מערכתית ואני אתן דוגמאות איך ברשת אורט אנחנו מנסים להפעיל את הדברים בצורה מערכתית.

אבי צפרוני: חלק מהמקרים יותר מוצלח, חלק מהמקרים פחות מוצלח.

אבי צפרוני: קודם כל הנושא של חונכות.

אבי צפרוני: פה אני מחבר לדברים שנאמרו כאן שהתרומה היא לא רק לתלמיד בן המגזר של המיעוט, אלא דווקא החונך חווה את החוויה, חש יותר אמפתיה כלפי החניך, מבין יותר את השונה תוך כדי חווית החונכות.

אבי צפרוני: אנחנו גם מקיימים בקרב תלמידים אתיופים למשל מנהיגות צעירה של אתיופים כאשר הם עצמם חונכים.

קריאה: יוצאי אתיופיה.

אבי צפרוני: יוצאי אתיופיה, סליחה.

אבי צפרוני: כאשר הם עצמן חונכים את העולים החדשים מאתיופיה.

אבי צפרוני: הדגש הוא כמובן על הצד החוויתי כאשר אנחנו - - - ואנחנו רשת שכוללת גם בתי ספר במגזר החילוני, מגזר דתי, מגזר יהודי וגם בני מיעוטים.

אבי צפרוני: אנחנו מארגנים מפגשים בין בתי ספר יהודיים לערביים, בין דתיים לחילוניים.

אבי צפרוני: כמובן שהמפגשים האלה מלווים כל הזמן בהנחיה ובהדרכה כששימת הדגש היא על פעילות מערכתית ולא על תוכנית חד פעמית.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: נציג הסתדרות המורים.

אילן בהירי: מי אילן בהירי ואני יושב ראש ארגון מנהלי חטיבות הביניים בהסתדרות המורים.

אילן בהירי: אני נכנסתי כמה דקות באיחור ואני מבין שהפרויקט היה ב"יוהנה ז'בוטינסקי"?

קולט אביטל: נכון.

אילן בהירי: אני קצת מכיר את המקום הזה מכיוון שאני עד השנה שעברה ניהלתי חטיבת ביניים בראשון לציון.

אילן בהירי: כך שאני את יוהנה ז'בוטינסקי מכיר טוב, אני חושב שחלק האוכלוסייה הגדול ביותר אצלכם הם יוצאי חבר ברית המועצות.

אילן בהירי: נכון?

אילה בן-פורת: נכון.

אילן בהירי: כך שאני לא מזלזל בשום דבר ממה שנאמר אבל אני קצת רוצה להעיר כמה הערות.

אילן בהירי: אנחנו ארץ שקולטת עליה.

אילן בהירי: כשקולטים עליה גם הנקלט רוצה להיקלט – אם הוא רוצה, אם הוא רוצה – ואז לא תמיד הקולט מקבל את הפידבקים על מה שהוא עושה.

אילן בהירי: אני יכול לספר מקרים מבית ספרי.

אילן בהירי: אני קיבלתי הרבה מאוד שעות בבית הספר כי עשיתי הרבה מאוד פרויקטים.

אילן בהירי: חלק מהם הצליחו וחלק מהם לא הצליחו.

אילן בהירי: למה אני מתכוון?

אילן בהירי: פתאום נתקלתי למשל בתופעה שמאוד הדהימה אותי: ילדים שכמעט נולדו בארץ חזרו – כשהתחילו לקבל מסות של עולים חדשים.

אילן בהירי: אגב, גם העולים החדשים מברית המועצות יש ביניהם את הניואנסים הקטנים שלהם.

אילן בהירי: זה לא כל כך פשוט לדבר ככה ולהגיד הכל בהכללה.

אילן בהירי: כי אלה בזים לאלה ואלה לא מקבלים את אלה, ככה שזה סיפור מאוד מאוד מורכב.

אילן בהירי: מה שאני רוצה לומר, זה שפתאום הם התחילו לחזור לדבר רוסית.

אילן בהירי: הם דיברו עברית שוטפת, היו להם ציונים מצוינים וזה פשוט - -

מרינה סולודקין: שאלת את עצמך מדוע?

גל שפירא: מה רע?

אילן בהירי: סליחה, מה רע בזה?

גל שפירא: כן?

אילן בהירי: תשמע, אין רע בזה, אני לא אמרתי שזה רע.

אילן בהירי: אני גם לא רואה רע בזה שידברו תימנית ולא רע בזה שידברו פולנית ורומנית וכל שפה בבית הספר.

אילן בהירי: נכון, אני לא רואה בזה רע, רק בוא נחשוב קצת בהגיון ונראה מה קורה אם אנחנו רוצים לקלוט את העלייה.

אילן בהירי: איך אתה מרגיש היום כשמדברים לידך רוסית כל הזמן?

גל שפירא: נעים מאוד.

אילן בהירי: אני יכול להגיד לך - -

גל שפירא: שפה יפה, תרבות עשירה, עמוקה.

אילן בהירי: אתה - - - את עצמך, אני לא סיימתי.

אילן בהירי: אני מרגיש כאילו אתה מרגיש מאוים כשאני אומר את הדברים האלה.

אילן בהירי: אני חושב שבתוך בית ספר ובשפה מסוימת בארץ מסוימת צריך לדבר את שפת הארץ הזאת.

אילן בהירי: אני הייתי בארצות הברית מספר פעמים, לא שמעתי בבתי ספר - - - שדיברו שם ספניולית או ספרדית.

אילן בהירי: אבל לא זאת הנקודה, הנקודה היא איך אנחנו כן קולטים אותם, לא הביקורת.

אילן בהירי: אני, למשל, ביצעתי כמה דברים שהצליחו כשקלטתי מורים עולים חדשים.

אילן בהירי: המורים האלה התערו מצוין והם עזרו לנו לקלוט את הילדים האלה.

אילן בהירי: אנחנו יצרנו פעילויות אחר הצהריים לילדים, עם ילדים ילידי הארץ.

אילן בהירי: אנחנו למשל גילינו שחלק גדול מהם היה טוב מאוד בענפי ספורט שונים.

אילן בהירי: הוצאנו אותם לנבחרות, נתן לנו את ההרגשה שהם חלק גדול מאיתנו.

אילן בהירי: אין הצלחה של מאה אחוז, אני אומר שוב פעם, אני יודע לצערי הרב גם -----

קולט אביטל: סליחה, סליחה, הדיון כרגע הוא לא מה עושים בכל בית ספר כדי לקלוט את העולים.

קולט אביטל: השאלה והנושא של הדיון היום הוא איך מחנכים אנשים לקבל את השונה.

קולט אביטל: אתה לא יכול, עם כל הכבוד, לחנך אדם לקבל את השונה אם אתה לא מקבל מלכתחילה שהוא גם יכול לפעמים לדבר בשפת אמו.

קולט אביטל: כרגע זה בדיוק הנושא שעליו אנחנו מנסים לדבר.

קולט אביטל: יש הרבה שיטות שבהן נוקטים בבתי ספר שונים כדי לקלוט את העלייה, חלקן מוצלחות יותר חלקן מוצלחות פחות.

קולט אביטל: אנחנו מנסים עכשיו לראות אם ניסיון שנעשה באיזה שהוא מקום, ונעשה גם במקומות אחרים - אני מאמינה בהצלחה גדולה.

קולט אביטל: הבעיה היא לא רק קליטת העלייה, הבעיה היא כיצד לחנך את כולנו, בתוך החברה הישראלית, לראות שיש שונה, שהשונה הוא לגיטימי, שלא כולנו שווים, שלא כולנו מדברים את אותה השפה, שלכל השונות הזו יש גם מכנה משותף.

קולט אביטל: איך אנחנו יוצרים את המכנה המשותף הזה?

קולט אביטל: איך אנחנו מייצרים את הסובלנות הזו?

קולט אביטל: ואני חושבת שחלק מהדברים שאמרת מדגישים, לפחות בעיני, שלא בהכרח כולנו מצוידים לקבל את השונות הזאת.

אילן בהירי: אולי לא הבנת את מה שאמרתי, אולי לא הובנו הדברים שלי.

אילן בהירי: הכוונה שלי בראש הפרק זה שכשהאווירה בבית הספר היא קבלתם אז האווירה היא כללית טובה מאוד.

אילן בהירי: אתה מקבל אותם ככלל התלמידים ויחד עם זה אתה מתייחס אליהם כשונה.

אילן בהירי: עכשיו אני אומר שוב – יש, מותר, זה לא שאמרתי שאסור.

אילן בהירי: האווירה צריכה להיות כך באופן כללי.

אילן בהירי: בהרבה מאוד חטיבות ביניים זה קיים, מקבלים אותם, נותנים להם את ההרגשה, ואני חושב שזה חלק שממה שאנחנו מדברים על העם בכלל.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: בבקשה גלי.

גל שפירא: אני רק רוצה להגיב.

קולט אביטל: קודם כל תציג את עצמך.

גל שפירא: שמי גלי שפירא, אני מיוזמי הפרויקט בנוגע לקבלת השונה.

גל שפירא: שני דברים גם בנוגע למה שאמרת וגם דבר כללי.

גל שפירא: אני חושב שאחד הדברים שאני מנסה ללמד את התלמידים שלי, זה להיות מאוד מאוד רגישים לשפה שבה אנחנו משתמשים.

גל שפירא: זו שפה שמייצרת היררכיות.

גל שפירא: קולטים נקלטים זו לא שפה ניטרלית, יש כאן היררכיה יש כאן את הקולט ויש כאן את הנקלט.

גל שפירא: ברור מי הקולט ברור מי הנקלט וברור מי צריך ללמוד את השפה ולהשתנות.

גל שפירא: זה אחד הדברים שאני מנסה, לפתח את הרגישות הזאת, ולאחר מכן אני מנסה ליצור שפה אחרת, שפה לא היררכית או פחות היררכית אם אפשר.

גל שפירא: זה דבר אחד.

גל שפירא: דבר שני גם נוגע לשפה.

גל שפירא: אחת המתודות שאני משתמש בה - וזה עובד.

גל שפירא: אנחנו מפעילים את זה בפרויקט, כתבנו את זה וזה מנוסח - זה לבוא, אפילו לא רק לתלמיד אלא גם לעצמנו, לא מהמקום שבו אנחנו חזקים, לא מהמקום שבו אנחנו במרכז, אלא לגשת לנושא של השונה מהמקום שבו אנחנו חלשים.

גל שפירא: למשל, במקרה שלך - מאותו מקום שפעם חוויתי חוויה שלא לדעת לגמרי את השפה, כשהייתי במדינה אחרת, וכאשר פגשתי אדם שמדבר בשפת אמי, איזה אושר איזה שמחה, כמה הקלה היתה בסיפור הזה.

גל שפירא: לכן, כאשר תלמיד מדבר את שפת אימו זה לא תמיד מתוך איזושהי התרסה כלפיך או כלפי המעמד ההגמוני שלך, אוקי?

גל שפירא: ואחד הדברים בנושא של קבלת השונה, ואני חושב שעל זה משרד החינוך צריך לעבוד, זה בדיוק לשבור את ההיררכיות האלה של קולטים נקלטים, של אנחנו מול הם, כי תמיד השפה הזאת טעונה במשמעויות.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: אנחנו אולי נבקש עכשיו מהטלוויזיה החינוכית להראות לנו קטע קצר.

קולט אביטל: אולי תרצה להציג אותו בבקשה?

דן טגר: שמי דן טגר, אני מהטלוויזיה החינוכית והדבר המעניין הוא שבדיוק כשדנים בנושא הזה, תחום שהטלוויזיה החינוכית עסקה, עוסקת בו ואני מקווה שתעסוק, בחדרים אחרים מתנהל דיון על עצם קיומה וצורת קיומה של הטלוויזיה החינוכית.

קולט אביטל: אנחנו מנסים לדאוג לזה שהיא תתקיים.

דן טגר: כן, גם אנחנו.

דן טגר: הטלוויזיה החינוכית יכולה בצורה הטובה ביותר להכניס את הדוגמאות ואת כל צורת הלימוד.

דן טגר: איך אומרים?

דן טגר: רק שמערכת החינוך תבקש את זה או תורה לה לעשות את זה, כי ההדגמה היא הדבר הפשוט וההגיוני ביותר.

דן טגר: לעצם העניין, נמצא פה אתי חברי אבינועם דמארי, שהוא מנהל מחלקת ילדים ונוער, שעסק בהמון פרויקטים מהסוג הזה והוא יציג שני פרויקטים קצרים.

דן טגר: נראה איך הם עשו אותם.

אבינועם דמארי: שני קטעים קצרים, שתי דקות, שלוש דקות מכל אחד.

אבינועם דמארי: הראשון הוא רחוב סומסום, שבעים תוכניות טלוויזיה (מוקרן קטע מ"רחוב שומשום").

אבינועם דאמרי: אם תסלחו לי, אני רוצה לראות עוד קטע אחד, זו הסיבה שאני עוצר את זה.

אבינועם דאמרי: הקטע הבא שנראה זה מסדרה יומית שהטלוויזיה החינוכית משדרת בשש שנים האחרונות, שנקראת: "החדר של חני", חני נחמיאס.

אבינועם דאמרי: זו רק דוגמה אחת.

אבינועם דאמרי: אנחנו מתעסקים בשונה לא מעט שנים (מוקרן קטע מ"החדר של חני").

אבינועם דמארי: אני רוצה לציין שהתחיל פה איזה דיון על כך שצריך למצוא את הנוסחה לשאלה מה היא קבלת השונה, ולא מעט שנים אנחנו כל הזמן מנסים לטשטש תרבויות, לטשטש שפות, לטשטש מנהגים.

אבינועם דמארי: הטלוויזיה החינוכית מטפלת בנושא של קבלת השונה.

אבינועם דמארי: אני רק אזכיר כמה שמות ואתם בוודאי תזכרו סדרות כמו "שכונת חיים", שזו הסדרה הדרמטית הראשונה שהופקה לילדים שטיפלה בנושא של קבלת השונה, רחוב שומשום - שבעים תוכניות שנעשה, דרך אגב, בשיתוף פעולה עם האמריקאים, עם CDW בניו-יורק והפלסטינים.

אבינועם דמארי: שבעים תוכניות טיפלו בנושא השונה בכל מיני גוונים.

אבינועם דמארי: הטלביזיה החינוכית לא מפסיקה להתעסק עם השונה, ואני אומר לכל אלה שיושבים כאן: יש לכם אצלנו המון חומרים.

אבינועם דמארי: כמו, למשל, סדרה שנקראת: "אני לא כזה", סידרה שטיפלה בגזענות, סדרה שבמקרה אני הפקתי וביימתי, שטיפלה בנושא של אתיופים, בנושא דתיים, בנושא של נכים, ערבים, הומואים, שמנים ורזים.

אבינועם דמארי: ואיך עשינו את זה?

אבינועם דמארי: לדוגמה, אגיד לכם איך הטלביזיה החינוכית עובדת:

אבינועם דמארי: לקחנו קליפים עיתונאיים שבהם נאמר שאיזו אם לא היתה מוכנה שרופא ערבי יטפל בבת שלה, הפצועה מתאונת דרכים.

אבינועם דמארי: הפכנו את זה לנושא של הדרמה.

אבינועם דמארי: או, למשל, אתיופי שלא יכול לשכור דירה ברמת אביב.

אבינועם דמארי: לקחתי שחקן אתיופי והראיתי לו את הקורבן.

אבינועם דמארי: חברת הכנסת אמרה דבר נורא חכם: כולם נוטים ללכת לקורבן.

אבינועם דמארי: אני בכלל לא הלכתי לקורבן, אני הלכתי לזה שגורם את הנזק.

אבינועם דמארי: גם את זה עשינו כן בסדרה לילדים, בתוך מערכת החינוך, שנקראת "זה לא אני".

קולט אביטל: יופי.

דן טגר: עוד משפט, ברשותך.

דן טגר: הטלוויזיה החינוכית מתעסקת בקבלת השונה לא מעט זמן.

דן טגר: הבעיה שלנו - אמנם עכשיו אנחנו מתעסקים בבעיה הרת גורל אם להתקיים או לא להתקיים, אבל זה תפקידנו, אנחנו לרשות כל המוסדות האלה ואנחנו נשמח לעזור.

קולט אביטל: טוב.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: אני מודה לכם, וטוב לראות שיש שימת לב לנושא בינתיים.

קולט אביטל: לאלה שלא ראו, הצטרפו אלינו סוף סוף מנהל בית הספר התיכון יוהנה ז'בוטינסקי והתלמידים, שנתקעו בכמה פקקים - מסוגים שונים, אני מניחה, כולל בכניסה כאן.

קולט אביטל: לא, זו לא אשמתכם, זה בסדר גמור - רציתי לשמוע קצת מהתלמידים עצמם.

קולט אביטל: חיכינו לכם.

קולט אביטל: אני אפנה לאחד מכם ואחר כך אנחנו גם נפנה למנהל.

קולט אביטל: התלמידה עם הצעיף, אולי תרצי להציג את עצמך ולהגיד כמה דברים?

קולט אביטל: בהפתעה.

קולט אביטל: בואי, קומי, תספרי לנו קצת, אבל כדאי שתבואי הנה.

קולט אביטל: מי שמדבר שיבוא ויישב ליד המיקרופון, יציג את עצמו, ואנחנו לא נסגיר את כל הסודות אבל את גם תופיעי על ידי זה בטלוויזיה.

קולט אביטל: בואי, בואי שבי.

אילה בן-פורת: רק תציגי את עצמך קודם.

סווטלנה דובינסקי: קוראים לי סווטלנה דובינסקי.

קולט אביטל: דברי בקול רם.

סווטלנה דובינסקי: קוראים לי סווטלנה דובינסקי, ואני בכיתה ט'.

קולט אביטל: כמה זמן את בארץ?

סווטלנה דובינסקי: שתים עשרה שנה.

סווטלנה דובינסקי: היום זה שתים עשרה שנה כבר בארץ.

קולט אביטל: אנחנו רוצים לשמוע ממך קצת מה נתן לך הפרויקט הזה, מה למדת בפרויקט כזה?

סווטלנה דובינסקי: הפרויקט הזה גרם לי להיות יותר סבלנית כלפי אחרים, להבין יותר.

סווטלנה דובינסקי: היו עבודות שבהתחלה אני ממש איבדתי את עצמי וכאילו, אני אמרתי בדיוק את מה שאני חושבת, אבל חלק מהדברים שהבנתי זה שצריך גם לשנות את דעתך.

סווטלנה דובינסקי: והם נורא עזרו לי לשנות.

סווטלנה דובינסקי: הפרויקט הזה נורא עזר לי לשנות את דעתי, בכך שהוא גרם לי לראות את הכל מזוויות ראיה שונות.

סווטלנה דובינסקי: אני הבנתי ונתנו לי להרגיש איך אנשים אחרים מרגישים וזה פשוט פותח לך את העיניים, גורם לך לראות מה הולך סביבך.

קולט אביטל: את יכולה אולי, במקום לדבר באופן כללי, לתת לנו דוגמא אחת של משהו שאת רואה אותו שונה היום?

סווטלנה דובינסקי: נתנו לנו לעשות פרויקט על כתבות, לקחת כתבה, ופשוט להציג אותה.

סווטלנה דובינסקי: אני לא זוכרת בדיוק מה היו הפרטים אבל אני זוכרת שאני לקחתי כתבה על זכויות האדם.

סווטלנה דובינסקי: על להפר את זכויות האדם.

סווטלנה דובינסקי: אני לקחתי על עוצר, על עוצר שהיה על פלסטינים.

סווטלנה דובינסקי: בהתחלה אני, אני נורא כעסתי, אני פשוט הוצאתי את כל הרגשות שלי ואמרתי שזה פשוט מגיע להם, בגלל כל מה שהם עושים ומגיע להם לשלם גם וזה, אבל אחר כך חשבתי על זכויות האדם וזה גרם לי לראות שהם בני אדם, שהם ממש כמוני, וההגדרה העצמית שלהם, איך שהם מגדירים את עצמם בצורה שונה מאתנו, זה לא אומר שלא מגיעות להם זכויות, זה לא אומר שהם לא צריכים לחיות.

קולט אביטל: סליחה, כיוון שחברת הכנסת סולודקין צריכה לעזוב, אנחנו תיכף נחזור אליך.

קולט אביטל: ניתן לה להגיד כמה מילים ואולי גם ננסה לחשוב יחד על מה אנחנו רוצים.

מרינה סולודקין: כן.

מרינה סולודקין: אני רוצה להתייחס, אדוני, למה שאתה אמרת.

מרינה סולודקין: אני חושבת שחשוב לציין שקיימת התופעה שילדים שכמעט נולדו או נולדו בארץ, חוזרים לשפה של ארץ המוצא של ההורים שלהם, וגם אני רואה בזה כמה דברים.

מרינה סולודקין: היום, כרגע, אני לא יכולה לומר אם זה דומיננטיות של תרבות או מרד של ילדים.

מרינה סולודקין: בגלל המצב הקיים גם במשפחות וגם בבתי הספר אנחנו צריכים לחשוב ביחד מה זה.

מרינה סולודקין: מאז שכתבתי את הספר שלי, בשנת 1996, עברו שמונה שנים, ואני עכשיו רואה את אותה עלייה, של יותר ממיליון איש ותהליכים שונים ולא ציפינו או לא חזינו שיהיה מצב כזה שאנחנו רואים כאן היום.

מרינה סולודקין: יש סימנים שמאוד מדאיגים אותי, גם כחברת כנסת וגם כאזרחית מדינת ישראל.

מרינה סולודקין: כמסקנות, אני חושבת שאנחנו רואים את החיוביות של הפרויקט.

מרינה סולודקין: אולי אני שמרנית, אולי אני קצת בתחום אחר, אבל אני חשבתי שבמדינה שלנו, שקולטת עלייה וכל עשור יש גל גדול מארץ מוצא ויבשת אחרות לגמרי, יש עייפות חומר שאנחנו רואים גם אצל הצברים וגם אצל העולים.

מרינה סולודקין: אני חושבת שמאוד חשוב מה שהם עושים שם ואולי לא צריך לסגור את הפרויקטים האלה.

מרינה סולודקין: לי מאוד חשוב שהפרויקטים האלה יש בהם חינוך לסובלנות.

מרינה סולודקין: אני מאוד שמחה לשמוע מה שסווטלנה דובינסקי אומרת בנושא של פלסטינאים וזכויות אדם.

מרינה סולודקין: יש הרבה כאלה שמתעסקים בזה, אבל מעט מאוד אנשים רואים שאנחנו חברה שאו לא רוצה להיות הומוגנית או לא יכולה להיות הומוגנית.

מרינה סולודקין: אולי זה משהו בתרבות.

מרינה סולודקין: אני רוצה יותר להתעסק בזה, כי אני כשאנחנו עלינו אז עלינו לעם שלנו ושם, בברית המועצות, במוסקווה, ידעתי שאני שייכת לעם היהודי ואף פעם לא שמעתי שאנחנו נהייה מגזר רוסי בחברה הישראלית.

מרינה סולודקין: על זה אנחנו צריכים לעבוד ביחד כדי לשנות את המצב - אם אנחנו חושבים שצריכים לשנות אותו.

מרינה סולודקין: תודה.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: לפני כמה ימים נזכרתי בספר של ליאון יוריס, אקסודוס.

קולט אביטל: הטיפוס הצבר עם הבלורית שהוא צייר שם הפך אז לדמות חיקוי.

קולט אביטל: לפחות בגלי העלייה הראשונים, כשאנחנו הגענו לארץ, הכוונה היתה להפוך את כולנו למין צברים שמוחקים את השייכות האתנית שלהם.

קולט אביטל: אסור היה לדבר עם מבטא וכולנו הינו צריכים לשיר את אותם השירים.

קולט אביטל: אני חושבת שהשלב הזה בחיינו עבר ואם אנחנו מתכנסים כאן היום, זה תחת מילה אחת – פלורליזם.

קולט אביטל: אני חושבת שגם במערכת החינוך וגם ביתר המערכות בארץ הבינו שאנחנו חיים בחברה פלורליסטית ושאנחנו צריכים לקבל את השונה, אבל לא תמיד מיישמים את זה.

קולט אביטל: הבעיה היא לא ברמת העקרונות, את העיקרון הזה אני חושבת שכולנו קיבלנו.

קולט אביטל: השאלה של כולנו היא - כיוון שאנחנו רואים מדי יום שהתופעה הזאת לא נלמדת, לא נקלטת, לא מיושמת, לא מופנמת - כיצד להנחיל את זה קודם כל לבתי הספר שבהם יש עולים, קולטים ונקלטים עולים, ואיך להנחיל את זה בצורה יותר מערכתית.

קולט אביטל: אני חושבת שמה שדיברת עליו זה דבר מאוד חשוב, אבל זאת מהפכה מאוד עמוקה, שיכולה להיות קודם בבתי הספר אבל שתארך הרבה יותר זמן.

קולט אביטל: אני מסכימה איתך שאנחנו צריכים לחשוב על זה הרבה יותר מערכתית, ואחד הכלים שיש לנו זה באמת שיעורי אזרחות, שאפשר להתחיל מהם.

קולט אביטל: לכן חשבנו לנכון לבדוק מה נעשה.

קולט אביטל: אנחנו שמענו שבשמונים בתי ספר כבר יש איזושהי תוכנית.

קולט אביטל: בבית הספר יוהנה ז'בוטינסקי הפרויקט הזה לצערי הופסק בינתיים, מסיבות אלה ואחרות.

קולט אביטל: המטרה של השידור הזה ושל הדיון הזה היא באמת לא מטרה פוליטית.

קולט אביטל: המטרה שלנו היא להתגבר על כל הבעיות הפוליטיות ולראות כיצד - כששמים בצד את הבעיות הפוליטיות של זה או אחר שגם בהם יש לא פעם דעות קדומות - אנחנו יכולים להמשיך ולהפוך את זה מפרויקט לתוכנית של קבע ולא רק בבית ספר אחד או בשמונים בתי ספר, אלא להפוך את זה לנחלת המערכת כולה.

קולט אביטל: אני הייתי רוצה לבקש ממנהל בית הספר שהגיע להגיד כמה מילים ויש לנו עוד כמה דוברים אולי אחר כך גם נגיע למסקנות.

קולט אביטל: בבקשה.

קולט אביטל: תוכל להציג את עצמך?

אורי יניב: שמי אורי יניב, אני מנהל בית הספר יוהנה ז'בוטינסקי בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.

אורי יניב: וכאשר באו אלי אילה בן פורת וגלי שפירא, הם הציגו לי תופעה של חוסר כבוד בין תלמידים, ולא חשוב מה הצבע שלהם, ומאיזה מדינה בחבר העמים הם הגיעו.

אורי יניב: התברר שגם אם הם דוברי שפה אחת שכולם מבינים אותה, יש לא מעט חילוקי דעות.

אורי יניב: טיכסנו יחד עצה מה אנחנו יכולים לעשות על מנת להוריד את כל האמירות - אני לא רוצה לחזור עליהן בציבור, אבל ודאי כולנו יודעים כיצד ילדים מתבטאים ביניהם, שלא לדבר על הרמת יד בקלות יתרה - ואמרנו שאנחנו צריכם לעשות משהו.

אורי יניב: גם אמרנו שניתן לזה כותרת של איך אנחנו בעצם מתייחסים לשונה, וככה בעצם נולד רעיון קבלת השונה.

אורי יניב: אני מקווה שכולכם קיבלתם את הדף שאני חילקתי ואני, ברשותכם, מיטיב יותר לקרוא מאשר להתבטא בקול רם, אז תסלחו לי.

אורי יניב: "עובדת היותנו בני אדם, בעלי שונות חיצונית או פנימית, בעלי רצונות מגוונים, בעלי דעות שונות, חשפה פער הולך וגובר בין קבוצות בחברתנו.

אורי יניב: עליה ברמת האלימות – מילולית וגם פיסית – בתוך בתי ספר ומחוץ להם, איננה כבר דבר בלתי שכיח.

אורי יניב: רק בשבוע האחרון קראנו על עליה דרמטית ברמת האלימות של תלמידים כלפי מורים בין כותלי בית הספר, ולא סתם אלימות אלא אלימות פיסית.

אורי יניב: אם לא נצליח לחנך את הילד או הנער הצעיר לעקרונות בסיסיים וחיוניים של כבוד הדדי, אם לא נצליח להקנות להם ערכים של סובלנות ופתיחות לשמיעת דעה, באותה מידה של נחישות להבעת הדעה, אנו עלולים להיקלע למצב חברתי קשה מנשוא".

אורי יניב: - כולנו יודעים שאנחנו רוצים קודם כל להשמיע את דעתנו ואנחנו צריכים גם לאפשר לצד השני אוזן קשבת.

אורי יניב: "נכון עשתה ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כאשר קבעה את הדיון במיזם "קבלת השונה" כל כך סמוך ליום השנה לרצח ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין.

אורי יניב: אין כמו תקופה זו להזכיר, שמילה יכולה להרוג.

אורי יניב: מטרת המיזם" - ואני לא ארחיב מעבר למטרות – "להגביר הרגישות החברתית אצל תלמידים בבית הספר העל-יסודי, באמצעות יציקת תוכן למושג המופשט 'כבוד האדם'" - אנחנו מדברים הרבה על כבוד האדם אבל למעשה זה הופך אולי להיות איזושהי סיסמה ואנחנו לא נותנים את הדעת מה עומד בעצם מאחורי המילה אדם, כבוד, כבוד אדם.

אורי יניב: אנחנו צריכים להפוך את זה לתכנים ממשים.

אורי יניב: אני וחושב ואני מאמין שבאמצעות הפרויקט שהפעלנו במשך שנתיים, נתנו איזשהו תוכן למושג הזה "כבוד האדם".

אורי יניב: "לעורר בקרב התלמידים מודעות לכך, שהתביעה שלהם ליחס הוגן כלפי קבוצת השיוך שלהם - אם זה מוצא עדתי, מגדר, דת - איננה כבר עניין פרטי אלא קשורה בתפיסה רחבה יותר של החברה הישראלית ונושאת עמה גם אחריות וגם מחויבות מצד התלמידים להעניק יחס דומה כלפי קבוצות אחרות" - אנחנו צריכים להפסיק לדרוש ולקבל.

אורי יניב: אנחנו צריכים לתת.

אורי יניב: ואני באמת מדבר על החברה הישראלית קודם כל.

קולט אביטל: קודם כל אני רוצה להודות לך, אבל הייתי רוצה פשוט לשמוע ממך, אם אפשר, כמה מילים על התוצאות, על מה ראית מבחינת השוני בתוך ציבור התלמידים עצמם.

אורי יניב: אני אתייחס לטכניקה.

קולט אביטל: על הטכניקה כבר דיברנו.

אורי יניב: כן, כן, אבל זה קשור.

קולט אביטל: כן, אבל זמננו מוגבל.

אורי יניב: אוקי.

אורי יניב: אחת הטכניקות ששימשה את הצוות שהנחה אלה שיחות פרטניות - -

קולט אביטל: אנחנו דיברנו על זה.

קולט אביטל: אתה פשוט איחרת.

אורי יניב: ולכן זה מאוד עזר - - - שמענו אולי רק תלמידה אחת, אבל אנחנו בהחלט יודעים שהפתיחות של התלמידים להקשיב בהחלט עברה שינוי.

אורי יניב: האמירות שהיו - שוב, אלה מילים שאני לא רוצה לחזור עליהן, אני גם לא הבנתי אותן, אני לא דובר את השפה הרוסית, אבל אני יודע שההיקף מאוד ירד וזה השפיע על כלל בית הספר.

אורי יניב: מילה קטנה של גאווה.

אורי יניב: תלמידנו באים כי הם יודעים, הם שמעו מפה לאוזן, שהאווירה טובה והם נהנים לבוא לבית הספר.

אורי יניב: אני חושב שזה חלק מן העניין.

אורי יניב: ודאי שאנחנו מפעילים הרבה מאוד דברים נוספים ולמידה נוספת, אבל אני מאמין שלפרויקט הזה שרץ קודם כל בשכבה ח', וגם בפעילויות ספורדיות בימי עיון לשכבות האחרות, הייתה השפעה, ואני גם יודע שתלמידים שואלים מה עם זה, מתי נשמע את זה עוד פעם.

קולט אביטל: זאת אומרת שכרגע זה הופסק, ויש בכוונתכם לחדש תוכנית מהסוג הזה?

אורי יניב: זה נמצא בבדיקה ובעבודת מטה.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: הייתי רוצה לשמוע - יש שתי גברות שרוצות לדבר, אבל עוד תלמיד אחד, והפעם אני לא אנדב.

קולט אביטל: בבקשה.

קולט אביטל: מעניין שהתלמידות מדברות.

אילה בן-פורת: גם מקס הצביע.

קולט אביטל: כן.

קולט אביטל: אוקי, מקס, גם אתה.

לנה ספינדלר: שלום, שמי לנה ואני משכבה י', מכיתה י5.

לנה ספינדלר: אני עבדתי עם גלי ואילה בפרויקט בכיתה ז' ו-ח'.

לנה ספינדלר: מה שאני רוצה להגיד זה ששמעתי את המטרות עכשיו מפי אורי והמטרות הצליחו ובגדול.

לנה ספינדלר: אולי קבלת השונה התייחסה יותר לקבלת הציבור האתיופי או הפלסטינאי, אבל עלי זה השפיע בצורה קצת שונה.

לנה ספינדלר: אני למדתי יותר להבין דברים אחרים, אולי למשל סחר בנשים, או סחר בסמים.

לנה ספינדלר: אנשים נוטים להאשים את אלה ולכעוס עליהם כאילו שהם אשמים, כאילו שהזונות עצמן אשמות במה שהן עושות ואנשים שמשתמשים בסמים, הם אשמים בזה.

לנה ספינדלר: אבל מה שגלי ואילה הראו לנו זה שבעצם האנשים האלה הם קורבנות.

לנה ספינדלר: הם לא אלו שאשמים, הם גרמו לי לשאול את עצמי את השאלה למה אני אף פעם לא אשתמש בסמים, ואף פעם לא אהיה זונה ולמה מישהי אחרת כן תעשה את זה.

לנה ספינדלר: אולי היא לא אשמה בזה שהיא עושה את זה, אולי יש משהו אחר שגורם לה לעשות את זה?

לנה ספינדלר: זה הדבר שהכי השפיע עלי בפרויקט, זה הדבר שאני חושבת עליו עד היום ואני מנסה להעביר אותו גם לאנשים אחרים.

לנה ספינדלר: חוץ מזה, עסקנו גם במלחמת העולם השנייה ובהמון נושאים ובעצם, הם הראו לנו שקבלת השונה היא כמעט בכל דבר.

לנה ספינדלר: גם בסטריאוטיפים שמופיעים בכל מקום.

לנה ספינדלר: בכתבות בטלוויזיה בכל מקום היום אפשר למצוא סטריאוטיפים.

לנה ספינדלר: אנחנו צריכים להיות יותר מודעים לעובדה הזאת ולנסות לשנות אותה.

לנה ספינדלר: זה השפיע עלינו ואנחנו צריכים לגרום לזה להשפיע על אנשים אחרים.

לנה ספינדלר: לדעתי הפרויקט הזה עזר מאוד.

לנה ספינדלר: הוא שינה מאוד, הוא השפיע מאוד והוא חייב להמשיך.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: מקס.

מקס רוזנפלד: שמי מקס רוזנפלד.

מקס רוזנפלד: אני הייתי בפרויקט של גלי ואילה במשך שנתיים, עד שהפסיקו אותו, בכיתה ח' ו ט'.

מקס רוזנפלד: אני אישית כתלמיד שהגיע בכיתה ח' - אנחנו הגענו לכיתה וזה היה משהו חדש לנו, אנחנו לא היינו רגילים לגישה הזאת, דבר ראשון כי אלה שני מורים ודבר שני פשוט כגישה חדשה לנו.

מקס רוזנפלד: בהתחלה היה אי כבוד אבל אנחנו ישר, כאילו , הבנו את המשמעות של השיעור הזה והתחלנו לכבד יותר ויותר ככל שהשיעורים עברו.

מקס רוזנפלד: עסקנו בהרבה הרבה נושאים וממש כמו שלנה אמרה קודם עסקנו בזנות, בסמים, במלחמת העולם השנייה.

מקס רוזנפלד: אני אישית, למשל, כשאני עכשיו רואה פרסומת - עסקנו פשוט בפרסומות.

מקס רוזנפלד: לדוגמה, נתנו לנו עבודה להגשה של פרסומות.

מקס רוזנפלד: לבחור כמה פרסומות, לא משנה, מכל עיתון.

מקס רוזנפלד: בחרנו, ופשוט ניסינו "לנתח" במירכאות את הפרסומת הזאת.

מקס רוזנפלד: לראות מה הסטריאוטיפ בפרסומת הזאת, כי פשוט ראינו שכשאנחנו רואים טלביזיה, בכל פרסומת ופרסומת יש סטריאוטיפ.

קולט אביטל: ככה מוכרים מוצרים.

מקס רוזנפלד: כמובן, אבל עכשיו הגישה השתנתה לגמרי, מכיוון שפעם כשהסתכלתי על פרסומת זה היה עוד משהו, עכשיו כשאני מסתכל על זה אני פשוט רואה ש – ווי, איך זה אפשרי, עוד סטריאוטיפ.

מקס רוזנפלד: למשל, בגלל הבושם של איזה גבר הם אומרים שהאישה תמשך אליו והאישה ישר תבוא אליו, וזה כאילו, יודעים שזה לא נכון אבל מכיוון שאת יודעת שזה הסטריאוטיפ ואת מנתחת אותו, את מבינה את המשמעות של מה שהם עושים ואת הקטע הזה של המכירה.

מקס רוזנפלד: עסקנו במלחמת העולם השנייה, עסקנו בקשר לגזענות וקבלת השונה.

מקס רוזנפלד: קיבלנו את הדוגמה של ג'ין איילר.

מקס רוזנפלד: היא עשתה פרויקט כזה שהיא לקחו אנשים שהתנדבו, והיא חילקה אותם על פי צבע עיניים.

מקס רוזנפלד: היא לקחה שחורים ולבנים וחילקה אותם על פי צבע עיניים.

מקס רוזנפלד: את הלבנים היא הציבה בחדר, את כל האנשים עם העיניים הכחולות הציבה בחדר סגור, את כל השאר עם העיניים חומות היה להם יתרון הם ישבו ועשו הכל.

מקס רוזנפלד: אז בהתחלה הכל - - -לא היה לשלם כסף לכן אף אחד לא כיבד את הדבר הזה.

מקס רוזנפלד: אני קצת מתבלבל אני פשוט לא זוכר, למרות ש - -

קולט אביטל: לא נורא.

קולט אביטל: לא נורא.

גל שפירא: מה המסר?

קולט אביטל: חשוב המסר.

מקס רוזנפלד: המסר היה שהאנשים הלבנים לא יכולים להחשיב את עצמם במקום של שחורים באמריקה.

מקס רוזנפלד: הם לא יכלו להציב את עצמם ולהבין את המשמעות של איך האנשים השחורים חיים כל יום.

מקס רוזנפלד: לכן, כשהציבו אותם בנעליים שלהם, הם הבינו את המסר.

מקס רוזנפלד: לכן, הפרויקט הזה אישית אצלי שינה - אני לא יכול להגיד ממש גישת עולם, אבל גישה חדשה לגמרי.

קולט אביטל: אני לא יכולה להגיד שום דבר לגבי כל היתר, אבל אני יודעת שאתה יוצא לחיים מצויד עם פתיחות מאוד משמעותית ואני מאוד שמחה על זה.

קולט אביטל: תודה, כל הכבוד.

מקס רוזנפלד: תודה רבה.

גל שפירא: תבוא לכנסת.

קולט אביטל: לכנסת זה לא תמיד עוזר.

קולט אביטל: בבקשה את רצית להגיד כמה מילים.

קולט אביטל: שתי גברות ואנחנו תיכף נתקרב לסוף.

קולט אביטל: גם את רצית להגיד מילה, סליחה.

קולט אביטל: בבקשה.

היפה סבאג: שמי היפה סבאג ואני ממכון ואן ליר בירושלים.

היפה סבאג: אנחנו יודעים שעניין של קבלת האחר והשונה, לכבד יותר ולהיות וסובלני, זאת לא התנהגות שמעוצבת כתוצאה מתוכנית חד פעמית או תוכנית של שנתיים.

היפה סבאג: זה תהליך ארוך, זה גם תהליך של מערכת החינוך.

היפה סבאג: כל המערכת צריכה לטפל בזה.

היפה סבאג: זה נושא שצריך ללמד אותו ולהנחיל אותו דרך כל המקצועות הלימוד, כמו ספרות, תנ"ך, היסטוריה וכדומה.

היפה סבאג: לצערנו הרב אנחנו יודעים שזה לא כך.

היפה סבאג: מה שמכון ואן ליר עושה בנידון - פשוט יש לנו תוכנית.

היפה סבאג: תוכנית שנקראת: ערכים ואזרחים לטיפוח ערכי הדמוקרטיה, הסובלנות, הכבוד ההדדי, קבלת השונה והאחר, דו קיום.

היפה סבאג: התוכנית מופעלת במאתיים בתי ספר ברחבי הארץ, בחטיבות ביניים ובחטיבות עליונות והיא מופעלת בכל המגזרים.

היפה סבאג: היא מופעלת במגזר הממלכתי, ממלכתי-דתי וערבי, בכל רחבי הארץ, כבר שנים.

היפה סבאג: זה תהליך לימוד.

היפה סבאג: התוכנית הזאת מופעלת בתוך שעורי האזרחות ובתוך שיעורי החברה.

היפה סבאג: אנחנו מפתחים חומרים שהם חומרי תמיכה לספרים הקיימים, שדרכם אנחנו מעלים דרך סוגיות מהחברה, סוגיות אקטואליות לפעמים, את הדיון הערכי הזה.

היפה סבאג: ככה התלמידים נחשפים לאחר ולשונה, אם הוא נכה, או עולה חדש, עובד זר או נשים.

היפה סבאג: התוכנית גם בנויה בצורה של למידה פעילה, כך שהתלמידים בעצמם לומדים וחווים דרך הפעלות.

היפה סבאג: היא גם מציעה מפגשים.

היפה סבאג: לא די לנו שתלמידים יכירו את האחר, אלא צריך גם להפגיש ביניהם.

קולט אביטל: תודה רבה.

קולט אביטל: גברתי, תציגי את עצמך.

קולט אביטל: בבקשה.

סוניה מיכאלי: דוקטור מיכאלי סוניה, מהאחד באוקטובר מדענית ראשית במשרד הקליטה.

סוניה מיכאלי: מספטמבר 1991 פסיכולוגית, יועצת חינוכית, ברשת אורט, התיכון ליד האוניברסיטה, מכללת אורט, מפקחת ארצית בעליית הנוער לפרויקט עלייה - - - מפקחת ארצית במשרד החינוך, במנהל לחינוך התיישבותי בעליית הנוער, שכולל גם את יוהנה ז'בוטינסקי בתוך המפגש התרבותי הזה.

סוניה מיכאלי: אני רואה את עצמי כגשר בין משרד הקליטה ומשרד החינוך ואני רוצה להגיד לכם שהדבר האחרון שחשבתי זה שאני מתישהו אחזור למשרד הקליטה.

סוניה מיכאלי: בתור עובדת – בכלל לא חשבתי.

סוניה מיכאלי: אבל בתור עולה חדשה בנושא קליטה – קולט, את יודעת מה גיליתי עכשיו?

סוניה מיכאלי: השם שלך.

סוניה מיכאלי: את לא במקרה פה.

קולט אביטל: פתאום, כן.

קולט אביטל: אבל זה לא שייך.

סוניה מיכאלי: זה אסוציאציות, סטריאוטיפים, כמו שדיברו כאן.

סוניה מיכאלי: בכל דבר יש מטרת-על ותת-מטרה.

סוניה מיכאלי: ובזכותך אני ישבתי עם מקס וחשבתי שתת-מטרה שגלי ואילה לא חשבו עליה בכלל – הם חשבו לקבל את השונה ובעצם הילדים יוצאים עם ציוד, עם הערכה עצמית קודם כל.

סוניה מיכאלי: בדרך לתת את הביטחון העצמי למישהו אחר אנשים רוכשים את ההערכה העצמית.

סוניה מיכאלי: הבנתי את זה כאן ב"שורה שנייה".

סוניה מיכאלי: גם אני יוצאת מכאן עם רכוש.

סוניה מיכאלי: ובעצם, אם הילדים למדו להקשיב, אז אני כפסיכולוגית יכולה לומר שלהקשיב זה לתת לאחר להשמיע דברים.

סוניה מיכאלי: הם כבר לא צריכים את העצות שלנו.

סוניה מיכאלי: בארץ ממהרים לתת עצות.

סוניה מיכאלי: עליית הנוער זה המקום שקלט אותי, כעובדת.

סוניה מיכאלי: ואני רוצה להגיד שלפגוש את הבן-אדם הנכון שקולט אותך בזמן הנכון, במקום הנכון, זה פשוט מזל.

סוניה מיכאלי: אני חשבתי שהילדים מיוהנה ז'בוטינסקי שפגשו את האנשים האלה, יש להם מזל.

סוניה מיכאלי: אני רק רוצה לחדד כאן משהו.

סוניה מיכאלי: יש הרבה מאד תוכניות, תוכניות מאד טובות, גם ואן-ליר וגם ברשת אורט והייתי גם בהשתלמויות שלך לפני 12 שנה ומאד אהבתי אותן.

סוניה מיכאלי: אני חושבת שהצורך של הילדים זה לראות את המגוון.

סוניה מיכאלי: והדבר הכי חשוב: לא עמותות של דוברי רוסית ולא אנשי חינוך באו להטיף את המוסר, באו שני צעירים צברים.

סוניה מיכאלי: בעיני, זה הדבר הכי חשוב.

סוניה מיכאלי: דיברתי אתם וראיתי את הפרויקט ואת התוכנית.

סוניה מיכאלי: הם הפכו רעיון – היום אני במשרד הקליטה, אני עובדת בנושא עידוד עלייה והלוואי שכל עשור יהיו לנו כאן עולים.

סוניה מיכאלי: מי יקלוט אותם?

סוניה מיכאלי: מי יהיה מסוגל לקלוט אותם?

סוניה מיכאלי: רק אנשים כאלה.

סוניה מיכאלי: ואני חושבת שהקבוצה הזאת, אנחנו יכולים לסמוך עליה ואני מאד רוצה שיהיו עוד יותר.

קולט אביטל: אנחנו חייבים פחות או יותר לחתור לכיוון סוף המפגש הזה, והייתי רוצה שנהיה הרבה יותר ממוקדים בשאלה מה אנחנו רוצים לעשות הלאה.

קולט אביטל: סליחה, את רצית לדבר ואני תכף אתן לך.

קולט אביטל: כיוון שאת היום במשרד הקליטה וכיוון שחווית את החוויות שחווית כבר, לנו כאן בוועדה הזאת יש עניין לדעת שקיימת החלטה ושיש משהו שנקרא "איגום משאבים".

קולט אביטל: לנסות לראות, בצורה רצינית, איך אפשר לקחת דגם של תוכנית כזאת ולראות מה המושכלות, מה הניסיון שנצבר כאן, איך ניתן להפיק לקחים ואיך אפשר להביא את זה ליותר בתי ספר, אולי לכלול את זה ביותר השתלמויות מורים.

קולט אביטל: איך אנחנו יכולים להביא את התוכנית ליותר ויותר בתי ספר, כל אחד בשיטתו.

קולט אביטל: אני יודעת שמה שואן-ליר עושה כבר שנים - אני חושבת שזה התחיל, בזמנו, עם הפרויקט לחינוך לדמוקרטיה עם אלוף הר-אבן - זה סיפור מאד ממושך ועובדה היא שלמרות שכל הפרויקטים האלה קיימים, הבעיות עדיין קיימות.

קולט אביטל: אנחנו עוד לא הצלחנו להנחיל את זה לחברה הישראלית.

קולט אביטל: לכן חשוב מפגש כזה לא רק כדי להציג פרויקט, אלא כדי לראות עם איזה סוג החלטות מערכתיות אנחנו יוצאים מכאן.

קולט אביטל: בבקשה, גברתי, ואחר כך אנחנו נגיע לסוף הישיבה.

יעל שלף-זאבי: אני ממשרד הקליטה.

יעל שלף-זאבי: החשיבות של הנושא – כולם פה הסכימו לגביה ולגבי הצורך לשזור בין העולים לבין הוותיקים, תוך מציאת איזשהו בסיס סולידריות כלשהו לחברה שאנחנו בונים פה ביחד.

יעל שלף-זאבי: יש שני כיוונים שהייתי רוצה לקבל עליהם תשובות או להתייחס אליהם.

יעל שלף-זאבי: קודם כל – מדוע הפרויקט הופסק?

יעל שלף-זאבי: בהתחלה צוין שזה לא הופסק מסיבות תקציביות, אז מדוע הוא הופסק?

יעל שלף-זאבי: דבר שני קשור לתחום שמשרד הקליטה יותר מטפל בו, שזה התחום הבלתי-פורמלי אחר הצהרים, מחוץ לשעות הלימודים.

יעל שלף-זאבי: האם הפרויקט הזה יושם במסגרות נוספות, כמו תנועות הנוער שמאד מנסות לשלב את העולים בפעילויות שלהן?

יעל שלף-זאבי: כמו כמו בפעילויות בין העולים לוותיקים שמתקיימות במתנ"סים?

יעל שלף-זאבי: או אולי בכל מסגרת אחרת, או אפילו יצירת מסגרת חדשה שבה אפשר יהיה להפעיל את הפרויקט ובאמת לראות, מבחינתנו, איך אנחנו משלבים את זה בתחום הבלתי פורמלי ולא רק במסגרת הבית-ספרית.

קולט אביטל: לגבי שאלתך השנייה אני חושבת שהתשובה טמונה כבר בעצם השאלה.

קולט אביטל: אני חושבת שהרעיון הוא רעיון נכון ואני חושבת שיחד אתכם, משרד הקליטה, משרד החינוך ותנועות הנוער, צריך לנסות להציל את המסגרת הזאת, כי זה מקום אידיאלי.

קולט אביטל: אמנם לא כל הנוער מגיע לתנועות הנוער, אבל תנועות הנוער והצעירים שמגיעים לשם עושים גם עבודה קהילתית ולכן חשוב לשלב אותם.

קולט אביטל: לגבי שאלתך הראשונה, אנחנו בכוונה לא רוצים להיכנס פה לוויכוחים פוליטיים – לא כרגע.

קולט אביטל: אבל הפרויקט הופסק, אם אני לא טועה, מסיבות פוליטיות.

קולט אביטל: ממה שהבנתי, הסגל, מנהלי בית-הספר, רצו להמשיך אותו, הכסף היה, מי שאחראי לעמותה החליט להפסיק אותו מסיבות אלה ואחרות.

קולט אביטל: לצערי, זה נושא שלא נתון בידיי.

קולט אביטל: אנחנו יכולים לנסות לטפל בו בדרכים אחרות, אבל החשיבות של הפרויקט היא מעבר לפוליטיקה.

קולט אביטל: זה מה שאני מנסה היום להביא כאן, גם לאלה שמשתתפים בדיון וגם לאלה שנמצאים בבית.

קולט אביטל: מסיבות אלה ואחרות אני לא רוצה שניכנס כאן לוויכוח הפוליטי.

קולט אביטל: אני הייתי רוצה לשאול את נציגת משרד החינוך ואת המדענית הראשית במשרד הקליטה אם אנחנו יכולים לצאת מכאן עם איזושהי החלטה לנסות להפיק את התועלת מסוג פרויקט כזה, לנסות לעשות אולי איזשהו מעקב, לקבל תמונה שלמה ומלאה יותר.

קולט אביטל: בכמה בתי ספר יש התייחסות או יש תוכניות שנוגעות, לא רק לנושא הסובלנות, אלא לנושא קבלת השונה.

קולט אביטל: אני שומעת על 80 בתי ספר ואני שומעת על 200 בתי ספר, אבל אני שומעת על בית-ספר אחד.

קולט אביטל: יכול להיות שיש יותר.

קולט אביטל: אז אל"ף, הייתי רוצה שנהיה מסוגלים לקבל תמונה שלמה יותר.

קולט אביטל: בי"ת, הייתי רוצה להציע כאן כהחלטה של כולנו – ואני מדברת במקרה הזה גם בשם חברת הכנסת סולודקין - שננסה לשלב את סוג הניסיון שנרכש כאן בתוך תוכניות לימודים בבתי ספר נוספים.

קולט אביטל: ודאי שמשרד החינוך יבוא ויאמר לנו מהי התוכנית בתחום הזה.

קולט אביטל: כי בלי תוכניות מהסוג הזה לא נצליח לשלב את העלייה – ואני לא אומרת לקלוט אלא לשלב את העולים – בתוך החברה הישראלית, וגם החברה הישראלית לא תדע להתמודד עם האתגרים שעומדים בפניה.

קולט אביטל: לכן, אני אודה גם על קבלת מידע, גם על – אני מציעה שיתקיים איזשהו מפגש משותף ושבעוד חודש, אולי, תחזרו אלינו, כדי שנקבל מידע בוועדה הזאת, מה הפרויקטים הקיימים, מה התוכנית, מה הכוונה לעשות הלאה מבחינת היכולת שלנו לכלול כמה שיותר בתי ספר בסוג תוכניות כזה.

קולט אביטל: תודה רבה.