הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 83, 2004-03-10 10:00

גילה גמליאל: בעקבות סיור של הועדה לקידום מעמד האישה באסף הרופא, נחשפנו בין היתר לכך שבית החולים גייס משאבים להקמת מרכז לנפגעות תקיפה מינית ומבעיות בירוקרטיות כאלה ואחרות הנושא היה תקוע, דיברתי עם השר על המצוקה סביב כל מה שקשור לאיסוף ראיות מנפגעות תקיפה מינית שהיום הפרוצדורה מאוד מוגבלת וביחד התבשרנו מצד השר לענין שהיום אנחנו נדבר עליו, של הבנות מול פרקליטות המדינה בכל מה שקשור להכשרת רופאים על מנת שהשירותים האלה יורחבו ושנפגעות תקיפה מינית יהיה להן את האפשרות לקבל את השירותים הראויים והנכונים בנושא הזה.

דודו וולף: אם אישה באילת חס וחלילה נאנסת, היא צריכה או שהרופא יגיע אליה או שהיא תגיע למכון לצורך התיעוד, אני הגדרתי את זה כנאנסת פעמיים, פעם אחת ע"י האנס ופעם אחת ע"י המערכת וזה אמנם אולי בעתיד לטובתה לצורך הגשת כתב אישום, אבל הטרטור הזה הוא פשוט זוועתי.

יצחק ברלוביץ: בשלב ראשון הקמנו שני מרכזים, אחד בצפון בבית חולים בני ציון ואחד במרכז בבית חולים וולפסון שבמסגרת הזאת נכון להיום כל הנשים נפגעות אלימות מינית שהמצב הרפואי שלהן מאפשר זאת מגיעות לאותו בית חולים ומקבלות בראש וראשונה עזרה רפואית וטיפול רפואי מתאים ובנוסף לכך המכון לרפואה משפטית שולח לשני בתי החולים האלה מומחה מטעמו, מומחה לרפואה משפטית, על מנת שיתעד את הממצאים שישמשו כראייה בבית המשפט במידה ויוחלט להגיש כתב אישום.

יצחק ברלוביץ: בשלב זה התקציב שעומד לרשותנו מאפשר לנו מימון או השתתפות במימון של שני מרכזים בלבד.

יצחק ברלוביץ: אנחנו מקווים שבעתיד ניתן יהיה להרחיב.

יצחק ברלוביץ: הסכום שמשרד הבריאות היום משלם לבית חולים למרכז שבו נעשה שירות מהסוג הזה הוא כ400- אלף שקל בשנה, אנחנו מקווים שנוכל את הסכום הזה לתת גם לבתי חולים נוספים במידה והם יצטרפו למערכת הזאת.

יצחק ברלוביץ: נכון לרגע זה התקציב הזה לא קיים במשרד הבריאות ובמידה והתקציב הזה יועמד לרשותנו נשמח לתת אותו לאותם מוסדות שיעמדו בקריטריונים הן מבחינה רפואית, הן מבחינת תשתית כוח האדם והן מבחינת הכשרת אנשי המקצוע המתאימים שיוכלו לבצע את הפעילות הרפואית הנפשית והמשפטית.

בני דוידזון: הבעיה כיום היא שמספר הפניות למרכזים לתקיפה מינית הוא מועט בגלל שחלק מהנפגעות נרתעות באופן טבעי מלהגיע, הן נרתעות מכיוון שהן יודעות לאן הן צריכות להיכנס ולהיחשף, אם זה בחדר מיון או במרכז לרפואה משפטית.

בני דוידזון: המקומות האלה לא ידידותיים בייחוד לאישה שמגיעה, ואפילו ילד שזה חמור עוד יותר, שמגיעים במצב שהם מגיעים לאחר תקיפה מינית ולכן יש רתיעה ולכן הנשים האלה מגיעות מאוחר עם נזק גם מבחינה נפשית ובוודאי עם בעיה חמורה באיסוף ראיות ואחר כך כשמגעים לבית המשפט כל הסיפור הזה מקבל צורה מאוד לא טובה וכל הרעיון היה לעשות משהו אחר, ולעשות משהו אחר זה להוציא את המקום הזה מחדר המיון, להביא את זה למקום שהוא ידידותי, שיראו בו פנים ידידותיות, אנשים עם אמפטיה כלפי האישה הנתקפת ובאותה הזדמנות תוך כדי שיחה, תוך כדי אמפטיה יעשה איסוף ראיות מקצועי ואז נשים תבואנה מיד, איסוף הראיות יהיה מדוייק והאישה תצא לפחות עם איזה שהיא חווייה מתקנת לחווייה הנוראה שהיא עברה.

בני דוידזון: הכוונה היא לעשות הכל תחת גג אחד.

בני דוידזון: הסוגיה הבעייתית החמורה היחידה שעומדת בפני הדבר הזה, זה סוגיית איסוף הראיות והבאתן לבית המשפט, כאשר בארץ היה מקובל, אם כי אני לא בטוח שהיה לזה ביסוס משפטי, שמי שעושה את זה זה רופאים פתולוגיים בעלי הכשרה לכיוון של רפואה משפטית.

בני דוידזון: אין הרבה כאלה בארץ, במרכז כזה יש רק אחד באבו כביר ואין יותר.

בני דוידזון: לכן הנגישות בעייתית, המקום בעייתי, היום גם המקום הזה מזדהה בציבור עם המקום שאליו באים לזהות קורבנות פיגועים ולכן יש רתיעה טבעית לבוא לשם וחדרי המיון הם חדרי מיון, כולנו יודעים איך נראה חדר מיון עמוס ביום ובלילה.

בני דוידזון: אליה וקוץ בה, מי יעשה את הפעולה הזאת.

בני דוידזון: עכשיו יש כבר פתרון, כי זה אומר שמחר אנחנו יכולים לפתוח מרכז כזה לאחר שנכשיר את אותם בודקים וההכשרה צריכה להיות לזהות את הסממנים החיצוניים לתקיפה.

עדה פליאל: הרצף הולך ככה, מרכזי הסיוע מלווים לבית החולים, בבית החולים היא מקבלת את הטיפול החירומי ואחר כך היא עוברת לטיפול אינטנסיבי ונפשי רב תחומי עד אשר היא משוקמת.

עדה פליאל: למרכזים האלה שאחד בראשון ואחד בחיפה, מהקהילה, נשים ששנים רבות סובלות מהתעללות מינית בילדות או אונס או פגיעות מיניות אחרות במהלך החיים שלהן והם חיות חיים לא רגילים, חיים דלים מבחינה נפשית עם סיוטי לילה ועם כל הסממנים שאנחנו מכירים אצל נפגעות תקיפה מינית, אנחנו מאתרים אותן והן מגיעות למרכזים האלה אחרי שנים שלא קיבלו טיפול.

הילה קרנר סולימן: המרכזים שכן נותנים מענה הם היוצאים מן הכלל שלא מעיד על הכלל כי צריכים להיות מרכזים כאלה בכל הארץ.

הילה קרנר סולימן: ברגע שהמרכזים האלה נפתחו הרשימה נסגרה כי טיפול נפשי דורך פרק זמן ארוך וממושך, וגם הקיצוץ בתקציב משרד הרווחה מאוד פגע ביכולת להעניק מענה להיקף ראוי של נשים וגם צריך הרבה יותר מרכזים כאלה.

הילה קרנר סולימן: כשיגויסו הרופאים להכשרה, צריך לתת דגש מיוחד לעובדה שתוכשרנה נשים רופאות ולא כל מי שהוא גניקולוג והוא מעוניין ליטול חלק בענין הזה.

הילה קרנר סולימן: צריך לתת את הדעת לרופאים שיוכלו לבדוק גברים בוגרים שעברו תקיפה מינית, זה נושא שלא כל כך אוהבים לדבר עליו אבל הוא קיים.

יהודית פלוטקין: אני חושבת שכל הנושא הזה של תקיפה מינית היה שנים מתחת לשטיח, כי גם מה שיצא זה המעט של המעט.

יהודית פלוטקין: וגם מה שיצא היה נכלל, יש אלימות כלפי נשים, אז הוא גם היה אלימות מילולית וגם אלימות פיזית וגם אונס, היה כתוב למטה במשפט בחלק מהמקרים, זה כשזה במשפחה ואנחנו יודעים שזה לא גם וגם וגם, כי אנחנו יודעים מה המשמעות של כל אחד מהדברים האלה לחוד.

יהודית פלוטקין: ואם אנחנו כרשות צריכים לזהות ולמפות, כרשות למעמד האישה במשרד ראש הממשלה צריכים לזהות ולמפות צרכים של נשים, אז הייתי אומרת על הרצף הזה של שיוויון הזדמנויות של גברים ונשים האלימות כלפי נשים היא המחלה הממארת של הבעיה של אי שיוויון והתקיפה מינית היא המחלה הממארת של האלימות ולכן כל כך חשוב מה שנעשה פה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הייתי מציעה שנעשה פורום לשיקול דעת ונתחיל לבחון כלים נוספים בנוסף לכלי הזה שכנראה מיצה את עצמו בצורה זו או אחרת.

נחמן ריקרדו: אנחנו הסכמנו להכשיר רופאים בכל הארץ, נכון שזה לא קל, זה יהיה מאוד קשה להעביר גם את הידע וגם את הנסיון, אבל מעבר לזה מה שקשה להעביר זה את קו המחשבה של אותו רופא משפטי כאשר ברגע שהוא צריך לבדוק קורבן לאלימות.

נחמן ריקרדו: זה אנחנו לא נוכל להעביר וכל אחד יצטרך להתאמץ כדי לתת מענה נכון ברגע הנכון.

מאיר פומרנץ: האינטרס של האישה זה לא שיבדקו אותה באבו כביר ולא בוולפסון, לא לטלטל אותה בניידת מבית חולים מאיר לוולפסון כדי שאחרי שהיא ישבה וחשבה אם להיכנס או לא להיכנס למיון ונכנסה אלינו ובדקנו אותה וראינו שהיא ניתנת לטלטול אז יעבירו אותה לוולפסון, אני חושב שזה לא האינטרס שלה, האינטרס שלה זה לקבל אצלי את הטיפול המקסימלי המיטבי וללכת הביתה ולהיכנס מתחת למיטה ולבכות וללכת לפסיכולוג במשך 90 שעות שמשרד הבריאות הבטיח ולקבל את הטיפול ולשכוח מהדבר הזה.

מאיר פומרנץ: אין לה שום אינטרס ללכת לוולפסון.

מאיר פומרנץ: ד"ר ברלוביץ מבטיח לנו עוד תשעה חודשים לפתוח את הקורס הזה, אני שואל מה קורה עם האישה שנאנסת בנתניה או כפר סבא היום, הלילה, מה קורה איתה.

מאיר פומרנץ: היא מגיעה והיא נוסעת לוולפסון כי יכולים לטלטל אותה לשם, היא עולה על ניידת ונוסעת לשם, האם זה סביר במדינת ישראל ב2004- שזה השירות שאנחנו נותנים לאישה שהולכת לתרום לנו.

מאיר פומרנץ: אני חושב שלא.