הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 74, 2004-02-09 10:30

גילה גמליאל: היום אנחנו נדון בסוגייה של נשים ככוח עבודה זמני, שחשפו בפנינו שדולת הנשים בישראל.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות בהזדמנות הזאת לגב' רינה בר-טל העומדת בראש השדולה.

גילה גמליאל: ויוצג בפנינו המחקר, הנתונים החדשים שנחשפו בכל מה שקשור לתופעת העסקת עובדים באופן זמני.

גילה גמליאל: ליתר דיוק, באופן קבוע על תקן זמני.

גילה גמליאל: אני עברתי על התקציר שהיה ברשותי, והנתונים די לא מפתיעים.

גילה גמליאל: בהיבט הזה אנו רואים, אנחנו חשופים שוב לעוד נקודה שבהם הפערים, בכל מה שקשור בין נשים לגברים, הבעיה היא בכלל בעיה בכל מה שקשור לחברות כוח-האדם.

גילה גמליאל: מפאת המספרים, אז הנקודה פוגעת יותר בנשים, מכיוון שבמקרה הספציפי הזה מתוך ה100- אלף עובדים בחברות כוח-האדם השונות, אז מרבית העובדים הן עובדות שהן נשים.

גילה גמליאל: וכאן אנחנו נצטרך בכלל לדון בסוגייה.

גילה גמליאל: אני מאוד מצטערת על כך שוועדת העבודה והרווחה של הכנסת לא ראתה לנכון כן לדון בסוגייה ובמחקר.

גילה גמליאל: כי לטעמי הבעיה היא מעבר לגבולות הוועדה לקידום מעמד האישה.

גילה גמליאל: יחד עם זאת, אנחנו היום נעלה את הדיון ובואו נקווה שהוא גם יתפתח בעתיד לכיוונים המתאימים והראויים שצריכים לתת את הדעת לגבי הסוגייה הזאת.

גילה גמליאל: אבל בל נשכח שהוועדה כאן היא הוועדה לקידום מעמד האישה ואנחנו נצטרך לצמצם ולהוציא מהמחקר את כל הערך מוסף שקשור ישירות אלינו בפעילות הזאת.

רינה בר-טל: המחקר הזה כשנתיים.

רינה בר-טל: הממצאים שלו מונחים כאן בפני כל חברי וחברות הוועדה.

רינה בר-טל: אני רוצה להודות לכל וועדת ההיגוי שהשתתפה ועבדה על המחקר הזה.

רינה בר-טל: ואני מציעה שפשוט נעביר את רשות הדיבור לחוקרות.

רינה בר-טל: אגט בבקשה, תנהלי את הסדר.

רות בן-ישראל: והמחקר עסק בהעסקת עובדות ע"י קבלני כוח-אדם ועם נושא שבעצם עסקו בו הרבה, גם בחקיקה וגם בפסיקה.

רות בן-ישראל: אבל לפי מה שנראה המסקנות של המחקר זה שבעצם כל מה שהוסדר בהקשר הזה, נותן לנו, במילה אחת, "ישרא-בלוף" כלומר אנחנו במצב שהעובדות או העובדים שמועסקים ע"י קבלני כוח-אדם, הם בבעיה חמורה.

רות בן-ישראל: וקצת נתונים שאנחנו נבין מדוע הם בבעיה חמורה - ראשית ההעסקה ע"י קבלני כח-אדם מנציחה מעמד שהוא מעמד של עובד זמני-קבוע, שהוא מעמד נחות ופסול.

רות בן-ישראל: וכמה נתונים כדי שאנחנו נדע מדוע זה נחות ופסול.

רות בן-ישראל: השכר הממוצע של עובד קבלן נמוך ב60- אחוז מהשכר הממוצע של שכיר רגיל.

רות בן-ישראל: 50 אחוז מעובדי קבלני כח-אדם משתכרים שכר מינימום ובמקרים רבים אפילו פחות משכר המינימום.

רות בן-ישראל: על 95 אחוז מעובדי קבלני כח-אדם נכפתה צורת ההעסקה הזו.

רות בן-ישראל: זה לא שזה דפוס העסקה שהעובד בוחר, הוא יכול לעבוד כך, הוא יכול לעבוד אחרת, אלא זה צורת העסקה שהיא כפויה על אותם עובדים.

רות בן-ישראל: ואם דיברתי עד עכשיו על מספרים כללים ביחס להעסקת עובדים ע"י קבלני כח-אדם, אז כמה נתונים שיראו שהבעיה היא בכל זאת בעיה של נשים יותר מאשר בעיה של גברים.

רות בן-ישראל: אז מהמחקר אנחנו למדים שנשים מועסקות פי 1.5 יותר ע"י קבלני כח-אדם מאשר גברים.

רות בן-ישראל: ונתון שני, נשים מועסקות זמן רב יותר בדפוס הזה של העסקת עובדים ע"י קבלני כח-אדם בהשוואה לגברים.

רות בן-ישראל: נשים בממוצע מועסקות 26.2 חודשים, לעומת גברים שמועסקים בדפוס הזה רק 13.8 חודשים.

רות בן-ישראל: וכדי שנבין איפה הבעיות וכיצד אפשר לנסות לחפש פתרונות - אני רוצה קצת להסביר מהי צורת ההעסקה הזו.

רות בן-ישראל: אז יש לנו את רות שהיא עובדת של קבלן שמתקשרת בחוזה עם קבלן כח-האדם שהוא המעסיק של רות וביניהם נקשר חוזה עבודה.

רות בן-ישראל: יש לנו את גדעון שהוא מעסיק בפועל שהוא קושר חוזה עסקי עם קבלן כח-האדם ועפ"י החוק העסקי, מציבים את רות לעבוד אצל גדעון.

רות בן-ישראל: זאת הסיטואציה, שבמסגרתה אנחנו חיים.

רות בן-ישראל: אז תגידו מה רע - יש לה עבודה ויש לה מעביד ויש לה חוזה עבודה.

רות בן-ישראל: אז נראה למה זה רע - קודם כל, אנחנו יודעים שהעסקת עובדים ע"י קבלני כח-אדם היא פסולה, זה רע.

רות בן-ישראל: קודם כל יש לנו תנאים שונים - רות עובדת במפעל של גדעון - במפעל של גדעון מועסקים שני סוגי עובדים, עובדי קבלן כמו רות ועובדים שגדעון שכר בעצמו.

רות בן-ישראל: וכל הקבוצה של העובדים עובדת עפ"י תנאי עבודה שונים.

רות בן-ישראל: אני יכולה לומר לכם, אני נציבת קבילות לענייני הטרדה מינית באוניברסיטה, אז לדוגמא, עובדת קבלן שהטרידו אותה מינית שהיתה מוטרדת בעבודה באוניברסיטה, הדבר הראשון שעושים, מזיזים אותה הביתה.

רות בן-ישראל: כלומר, זו צורת טיפול אחרת מאשר הטיפול בעובדים הרגילים.

רות בן-ישראל: סיבה.

רות בן-ישראל: בשעה שאם היא היתה עובדת ישירות ע"י גדעון - אז יש פרוצדורה לפיטורין, יש ועד עובדים, יש מי שיגן עליה.

רות בן-ישראל: אבל פה כל מה שגדעון צריך להגיד, תפסיקו להביא לי אותה, תפסיקו להציב אותה אצלי והיא עפה הביתה.

רות בן-ישראל: לא צריך שום סיבה.

רות בן-ישראל: והדבר הנוסף יש לה עבודת ארעית ללא כל יציבות.

רות בן-ישראל: היא במצב שיכולים להגיד לה מהיום להיום, תלכי, תפסיקי, תבואי, תעברי פה, תעבדי שם.

רות בן-ישראל: אין לה שום יציבות בעבודה.

רות בן-ישראל: והחשוב מכל שבעצם יש לנו כאן אפליה, אפליה על בסיס חדש.

רות בן-ישראל: אפליה מטעם חדש שבאותו מקום עבודה עובדים שני סוגי עובדים, עם תנאים שונים וזה למעשה אפליה בין העובדים.

רות בן-ישראל: אז צורת ההעסקה של האנשים שמוצבים לעבודה באמצעות קבלני כח-אדם.

רות בן-ישראל: החוק ניסה לבוא לעזרת העובדים האלה.

רות בן-ישראל: ותיקנו את החוק וחוקקו שני סעיפים.

רות בן-ישראל: הוראה אחת אמרה, שיש להשוות את תנאיו של עובד קבלן כח-אדם לתנאי העבודה של העובדים של גדעון.

רות בן-ישראל: כלומר, לחסל את האפליה.

רות בן-ישראל: המחוקק בסעיף 13 לחוק, נתן לנו תשובה לבעיה.

רות בן-ישראל: ואנחנו נראה תכף מה קורה עם התשובה הזאת.

רות בן-ישראל: והיה לנו תיקון נוסף, בסעיף 12 (א)(ג) לחוק - שאמרו, שבמידה ועובדת של קבלן כמו רות מועסקת באותו מקום עבודה יותר מ9- חודשים, היא הופכת להיות העובדת של המעסיק בפועל.

רות בן-ישראל: ובעצם מתחסלת תופעת העסקת העובדים ע"י קבלני כח-האדם.

רות בן-ישראל: אז מעבר לזה שהכנסת בחוק ההסדרים הקפיאה את הפעלת הסעיף, אבל גם בלי זה אנחנו נראה מה בפועל קרה, למרות שלכאורה החוק נתן תשובות.

רות בן-ישראל: למעשה, מצבן של הנשים לא השתפר ולא השתנה על-אף תיקוני החקיקה.

רות בן-ישראל: המציאות מלמדת שהשוואת תנאי העבודה של עובדות הקבלן לתנאים של העובדים אצל המשתמש, אצל המעסיק בפועל, לא מתבצעת.

רות בן-ישראל: אין במציאות שום השוואת תנאים.

רות בן-ישראל: והמציאות מלמדת דבר נוסף שהעובדות לא מועסקות 9 חודשים כדי שהן תוכלנה לעבור להיות עובדות של המעסיק בפועל.

רות בן-ישראל: אפילו באופרה.

רות בן-ישראל: את המקהלה פיטרו ושכרו מקהלה דרך קבלן כ"א שהיא תשיר כשצריכים, ולא תשיר כשלא צריכים.

רות בן-ישראל: ובלי שום סיבה, אלא פשוט זה יותר נוח להם ויותר זול להם.

רות בן-ישראל: כי הם יכולים לפטר, יש להם גמישות ניהולית.

רות בן-ישראל: אם כך החוק לא מקויים.

רות בן-ישראל: אין השוואת תנאים מפני שקודם כל, לשון החוק לא ברורה.

רות בן-ישראל: למי משווים, לאיזו דרגה ולאיזה עיסוק משווים.

רות בן-ישראל: שנית, שום עובד אישית לא מסוגל להרים בכוחות עצמו תביעה כזו של השוואת תנאים.

רות בן-ישראל: אז החוק לא מקויים בעניין השוואת התנאים.

רות בן-ישראל: עכשיו בעניין ה9- חודשים שהיא תעבור להיות עובדת של המעסיק בפועל, גם זה לא מקוים.

רות בן-ישראל: וזה נעקף ע"י שני דברים.

רות בן-ישראל: החוק חל רק על העסקת עובדים ע"י קבלני כח-אדם.

רות בן-ישראל: החוק לא חל על קבלני שירותים.

רות בן-ישראל: אז יש הוראה בממשלה, למשל בין משרדי הממשלה ממשרד האוצר, שיפסיקו להעסיק עובדים ע"י קבלני כח-אדם ויעברו להעברת עובדים ע"י קבלני שירותים.

רות בן-ישראל: וע"י זה עוקפים את תחולת החוק.

רות בן-ישראל: אחת המסקנות שהמחקר הגיע אליו, זה שצריך לשנות וגם להחיל את החוק קבלני שירותים.

רות בן-ישראל: דבר שני, יש הוראה לפטר עובדות לפני שהן מגיעות ל- 9 חודשי העסקה, וע"י כך להימלט מהצורך להפוך אותן לעובדות של המעסיק בפועל.

רות בן-ישראל: אפשר היה לחשוב שביה

רות בן-ישראל: מ"ש יעזור, שהפסיקה תפתור את הבעיה.

רות בן-ישראל: אז הפסיקה אמנם שיפרה, אבל עדיין לא פתרה את הבעיה.

רות בן-ישראל: המצב של עובדת קבלנית כח-האדם של רות השתפר אם ביהמ"ש יאמר, שקבלן כח-האדם הוא למעשה קבלן קש.

רות בן-ישראל: ומי שמעסיק בפועל זה המעסיק הישיר, שהוא יהיה המעסיק של עובדת הקבלן, ואז לא תהיה בעיה.

רות בן-ישראל: אבל המציאות מלמדת שנשים לא הצליחו כמעט להוכיח שהקבלן הוא קבלן קש.

רות בן-ישראל: החריג היחיד שאפשר לומר, הנדיר, זה עניין קלדניות בתי המשפט שזו היתה תביעה קיבוצית ושם הצליחו.

רות בן-ישראל: אבל זה לא קורה הרבה מפני שיש קושי נורא גדול לנהל תביעה כזו.

רות בן-ישראל: ועובדת לבד לא מסוגלת לנהל תביעה כזו.

רות בן-ישראל: רק אם יש ארגון מאחריה הוא יכול לספק לה את הכלים לניהול תביעה כזו.

רות בן-ישראל: אני עוברת למסקנות.

רות בן-ישראל: אני לא יכולה לתת את כל המסקנות, אבל אני אתן כמה הבהרות,highlight , של המסקנות.

רות בן-ישראל: עיקרי ההמלצות במישור המשפטי.

רות בן-ישראל: קודם כל להרחיב את החוק ולהחיל אותו גם על קבלני שירותים, לא רק על קבלני כח-אדם.

רות בן-ישראל: מסקנה שנייה, להפסיק את הדלת המסתובבת הזו שמפטרים עובדת לפני שהיא הגיעה ל- 9 חודשי העסקה וע"י זה מתחילים עם עובדת חדשה.

רות בן-ישראל: לאסור את הדלת המסתובבת ולקצר את התקופה מ-9 חודשים ל-3 חודשים.

רות בן-ישראל: מסקנה שלישית, נוצר מצב שהעובדות שהועברו ממקום עבודה אחד למקום עבודה אחר, לא צברו בשום מקום זכויות, כמו פיצויי פיטורין וותק וכל מיני דברים שנצברים.

רות בן-ישראל: כעובדות זמניות הן בכל מקום עבדו פחות מדי זמן כדי להתחיל לצבור תקופות.

רות בן-ישראל: ולכן צריך לקבוע הסדר לצבירת זכויות של עובדים זמניים .

רות בן-ישראל: צריך להתנות את חידוש הרשיון של קבלן כח-אדם שתהיה לו היסטוריה חיובית שהוא שילם שכר מינימום, שהוא לא עקף את חוקי המגן וכד'.

רות בן-ישראל: וצריך בחוק שוויון הזדמנויות בעבודה, וזה עניין לוועדה הזו.

רות בן-ישראל: הוועדה הזו יכולה ליזום את זה כי זה כבר שייך לחוקי מעמד האישה.

רות בן-ישראל: להוסיף טעם לאיסור אפליה בחוק שוויון הזדמנויות בעבודה שיאסור אפליה בתנאי עבודה בין עובדי קבלן לעובדי מעסיק בפועל.

רות בן-ישראל: לגבי תחומים אחרים.

רות בן-ישראל: בתחום המוסדי, ההמלצה היא הידוק הפיקוח על סוחרי כ"א בכל הקשור למהגרי עבודה, קבלנות עבודה ותיווך עבודה.

רות בן-ישראל: במישור החברתי, יש לנו המלצה לחשוף ולצאת בפומבי.

רות בן-ישראל: שיהיה מנגנון, שיעסוק בחשיפה פומבית של כל "הבלוף" הזה של העסקת העובדים ע"י קבלני כ"א, המשמשת כלי לגיטימי כביכול לאפליה, להרעת תנאים וכדומה.

רות בן-ישראל: לנסות וליצור קואליציה בין ארגונית בכל מיני ארגונים.

רות בן-ישראל: ארגונים חברתיים, ארגוני נשים וכד'.

רות בן-ישראל: שתתמוך בעובדי קבלני כח-האדם.

רות בן-ישראל: ובמישור התקשורתי לבצע רייטינג של קבלני כח-אדם שישמש להוקעה חברתית של התופעה.

רות בן-ישראל: נראה לי שבזה יכולתי בדברי פתיחה לסקור על קצה המזלג על התופעה ועל המלצות המחקר.

אגט קראוס: החלטנו להעסיק שני חוקרים שכל אחת ואחד מהם בחנו אספקט שונה.

אגט קראוס: אני מזמינה את מלאכי קרנצלר שבדק את ההיבטים המוגדרים "החברתיים והארגוניים" להציג את חלקו במחקר.

מלאכי קרנצלר: עצמנו ובעצם גם אנחנו ממשיכים לרמות את עצמנו.

מלאכי קרנצלר: זה במשפט אחד, מה שקורה.

מלאכי קרנצלר: דוגמא למה אנחנו ממשיכים לרמות את עצמנו כציטוט של מנהל משאבי אנוש בארגון בריאות גדול, כך הוא אמר.

מלאכי קרנצלר: אחרי החוק, אני שואל אותו מה אתה עשית - ואז הוא אומר, ישנם הרבה תפקידים שהגדרנו שיהיו לעולם זמניים.

מלאכי קרנצלר: מוקדנית וקלדנית, במיוחד מוקדנית וקלדנית בעיקר תפקידים של נשים, אנחנו רואים בהם זמניים לתמיד.

מלאכי קרנצלר: ז"א, אנחנו לוקחים תפקיד שצריך להיות קבוע ואנחנו קוראים לו "זמני".

מלאכי קרנצלר: התופעה הזאת היתה וממשיכה, אולי אפילו מתעצמת באופן פרדוכסלי, כי החוק מכיר את הלחץ הציבורי כמו תופעה קיימת והתופעה ממשיכה.

מלאכי קרנצלר: עוד שלושה דברים - קודם כל המיוחד בתופעה בארץ, שהיא בשיעורים הרבה יותר גבוהים ממדינות העולם, אפילו ממדינה מערבית שיש בה הכי הרבה, אנחנו מדברים 2.5 אחוז, בארץ זה אומר 6 אחוז ומעלה של תבנית ההעסקה, בארץ התופעה היא בקנה מידה גבוה במיוחד.

מלאכי קרנצלר: דבר נוסף שחשוב בהיבט הזה, היא הפגיעה בתנאים הסוציאליים של אנשים.

מלאכי קרנצלר: פגיעה בתנאים הסוציאליים בכלל, נשים במיוחד זקוקות לתנאים סוציאליים המגנים עליהן, ופה יש פגיעה מיוחדת בנשים.

מלאכי קרנצלר: דבר נוסף מאוד מיוחד, כולם נגד התופעה הזאת.

מלאכי קרנצלר: לכל מי שאתה מדבר איתו, לכולנו, זו תופעה בלתי נתפסת.

מלאכי קרנצלר: כלומר, קפיטליסט הכי קיצוני יגיד לכם, באמת לא יכול להיות שיש כזה מצב, לא יכול להיות ששני עובדים באותו תפקיד, יזכו לתנאים שונים, אי אפשר להבין את זה.

מלאכי קרנצלר: כולם נגד התופעה, ובכל זאת התופעה ממשיכה.

מלאכי קרנצלר: הדבר שהכי חשוב פה זה, מה שאני קורא לו "ישרא-בלוף".

מלאכי קרנצלר: ז"א, מערכת שמרמה את עצמה.

מלאכי קרנצלר: עכשיו, מי שמרוויח בגדול זה אותו מתווך ומי שמפסיד בגדול זו אותה עובדת שלא מקבלת את התנאים שלה.

מלאכי קרנצלר: אבל יש פה עוד דבר, מי שחושב שהוא מרוויח בקטן וזה הארגונים הציבוריים והפרטיים, בעצם הוא מפסיד בגדול כי אותן עובדות שלא מקבלות את אותם תנאים בסיסיים, יחזרו בדרכים שונות לארגוני הרווחה לארגוני הבריאות וכו'.

מלאכי קרנצלר: לאחר התיקון לחוק, יש המשך ל- "ישרא-בלוף".

מלאכי קרנצלר: מעסיקים מתפקדים כאילו זמני בטכניקות שונות.

מלאכי קרנצלר: ההעסקה פה עוקפת את החוק וקוראים לזה: חברות שירותים, חברות בת, ביקור חוץ, פרוייקטים וכו'.

מלאכי קרנצלר: אלה מלים ומושגים, שבעצם המטרה שלהם היא אחת, לנתק את העובד מהארגון וע"י כך לפגוע במשהו מאוד בסיסי.

מלאכי קרנצלר: אני אסכם את זה במשפט אחד.

מלאכי קרנצלר: ה- "ישרא-בלוף" ממשיך.

מלאכי קרנצלר: אנחנו חושבים, אנחנו מרמים את עצמנו כאילו שאנחנו מרוויחים, אבל כולנו בעצם סובלים מהתופעה הזאת.

דפנה רובינשטיין: מבקשת לפני שרוצים לשאול כל מיני שאלות, קודם כל תקשיבו.

דפנה רובינשטיין: אם אתם תקשיבו היטב עד סוף הדברים שלי, למרות שחלק מכם לא יאהבו את זה, ובמיוחד מנכ"ל מנפאור, אתם תשמעו את המסר העיקרי והבסיסי שעולה ממצאי המחקר שלי.

דפנה רובינשטיין: המסר שלי על רגל אחת בגדול הוא כזה - את האחריות המוסרית ואת האשמה ביחס לבעיית כח-אדם בישראל אפשר למצוא בכמה מקומות.

דפנה רובינשטיין: אפשר למצוא את זה לא רק במדינה או בקרב פרופסיונליים או בקרב בירוקרטיה - אפשר למצוא את זה גם בשוק.

דפנה רובינשטיין: את האחריות אפשר למצוא גם בשוק - אבל לא סתם שוק - אלא בשוק העולמי, בתאגידים רב-לאומיים.

דפנה רובינשטיין: בד"כ כשאנחנו מדברים על בעיית כח-האדם, אנחנו מדברים תמיד על אותם שחקנים.

דפנה רובינשטיין: ההסתדרות, ארגוני העובדים, שיש אנשים ציניים שיגידו שהם רוצים לגזור את הקופון, את הכסף שהחוק מאפשר להם.

דפנה רובינשטיין: אנחנו מדברים על פרופסיונליים באוצר, אנחנו מדברים על בירוקרטיה, אנחנו מדברים על המדינה.

דפנה רובינשטיין: אני רוצה לדבר על זה מזווית קצת שונה שעד היום לא כל-כך דיברו עליה, זווית שלא מדברת רק על הבעיה של כח-אדם כבעיה של המדינה.

דפנה רובינשטיין: למשל מנכ"ל מנפאואר בכנס הקודם שהצגנו את הבעיה אמרה, שהבעיה שכל כח-אדם בישראל מה שמיוחד בה, שהיא בעיה של המדינה.

דפנה רובינשטיין: בעצם היא הציגה הסבר שדומה קצת להסבר הקודם של ה- "ישרא-בלוף".

דפנה רובינשטיין: אז אני רוצה לעמוד דווקא על המאפיינים האחרים - על המאפיינים האלה שקיימים בכל העולם.

דפנה רובינשטיין: כי אנחנו לא המצאנו את הפטנטים של ה- "ישרא-בלוף".

דפנה רובינשטיין: לפני שאנחנו, המוח היהודי חשב על זה - היו עוד אנשים שייבאו את זה לישראל עוד לפני שהמדינה המציאה את הפטנטים האלה.

דפנה רובינשטיין: אז מה שמנכ"ל מנפאואר אמרה בכנס הקודם, היא אמרה, אנחנו הרעים ששכרנו בכח-אדם, אבל היה מי שרצה לקנות.

דפנה רובינשטיין: נוצר מצב שממנו הכל מרוויחים, wining situation.

דפנה רובינשטיין: המדינה שרצתה להתמודד עם יחסי עבודה וגופים עסקיים שניצלו את ההזדמנות.

דפנה רובינשטיין: אבל הסיפור הזה שמנכ"ל מנפאואר סיפרה, הוא סיפור פורמלי וחלקי ביותר.

דפנה רובינשטיין: זהו סיפור שמבליט את המדינה כאשמה.

דפנה רובינשטיין: מה שאנחנו רגילים לחשוב שהמדינה הרי מחוקקת את החוקים.

דפנה רובינשטיין: זה סיפור שמתעלם מהשוק, זהו סיפור שלא נותן שמות של אחראים לבעיה.

דפנה רובינשטיין: זאת בעיה ללא סוכנים, ללא אחראים מוסריים.

דפנה רובינשטיין: וכשאין לנו אחראיים מוסריים, אז אין אחריות.

דפנה רובינשטיין: זהו גם סיפור שאין לו מחירים חברתיים מוסריים.

דפנה רובינשטיין: ז"א, כולם מרוויחים ממנו, זה הוא wining situation .

דפנה רובינשטיין: ואני רוצה לדבר על האחראים החברתיים.

דפנה רובינשטיין: אני בחרתי את ההסדרה של כללי המשחק בענף כח-האדם לפי האחראים, לא רק לפי המלים והחוקים, אלא גם לפי המעשים.

דפנה רובינשטיין: בעקבות ההתחקות שהתחקיתי אחר ניסיון לשפר את מצב של עובדי כח-אדם בשנת 2000, אני מצאתי שכאשר מסתכלים על עובדות מאוד פשוטות, מגלים שלא רק המדינה אשמה, אלא גם השוק אשם.

דפנה רובינשטיין: ולא רק שהשוק אשם, אלא שהשוק נכנס וחודר למדינה.

דפנה רובינשטיין: השוק משתלט על המדינה, על משפט המדינה, באמצעות פעילות מאחרי הקלעים של המשפט.

דפנה רובינשטיין: באמצעות גדודים של לוביסטים שנשכרים פה בכנסת לקדם את מיסוד המסחר בכח-האדם, לוביסטים שלא התעכבו בכניסה כמו רובינא, באמצעות בג"צים, באמצעות מימון כנסים הקוראים לאיחוד מחנות בענף כח-אדם, באמצעות הכלי שבצורה מסורתית תגן על העובדים, באמצעות הסכמים קיבוציים שאנחנו רגילים לחשוב עליהם כמגינים על עובדי כח-אדם.

דפנה רובינשטיין: בהסכמים הקיבוציים האלה ארעה תופעה מאוד מוזרה.

דפנה רובינשטיין: מאוד קל להבין את הנסיעה הזאת של בעיית כח-האדם בין המדינה לשוק וחוזר חלילה, אם לוקחים כדוגמא את שלושת האנשים המרכזיים בישראל שמתפרנסים ב10- השנים האחרונות מטיפול בבעיית כח-אדם.

דפנה רובינשטיין: יוסי קוצ'יק, אוריאל לין וחה"כ הירנשזון.

דפנה רובינשטיין: יוסי קוצ'יק התחיל את הקריירה המקצועית שלו והיה ממונה על עובדי כח-אדם במגזר הציבורי, במדינה.

דפנה רובינשטיין: פעם מטעם הממשלה ופעם מטעם האוצר.

דפנה רובינשטיין: לאחר מכן במסגרת מסלול הקידום המקצועי שלו, יוסי קוצ'יק זכה לקידום גלובלי.

דפנה רובינשטיין: הוא נשכר להיות יו"ר קבוצת מנפאואר בישראל.

דפנה רובינשטיין: קבוצת תאגידים רב-לאומי השוכרת בכח-עבודה של מעל מיליון עובדים בעולם.

דפנה רובינשטיין: ומהם כ40- אלף עובדים בישראל.

דפנה רובינשטיין: מנפאואר ישראל שייכת לסוג יחסית חדש של שחקנים בלתי מוסריים ואשמים בפוטנציה.

דפנה רובינשטיין: תאגידים רב-לאומיים, אלו שחקני שוק עולמי שיש להם משאבים כמעט כמו למדינה.

דפנה רובינשטיין: יוסי נסע בין המדינה לשוק.

דפנה רובינשטיין: בחודש מאי 2002 בכנס על החוק, הוא הוביל מהלך לאיחוד הכוחות בענף.

דפנה רובינשטיין: הוא הוביל מהלך לקדם חתימה על הסכם קיבוצי בענף.

דפנה רובינשטיין: ההסכם הקיבוצי הזה שאנחנו רגילים לחשוב עליו כמיטיב עם עובדים, הגדיר שורה של תחומים שלמים שאפשרנו באופן מאוד אבסורדי את המשך ההכרה של משפט העבודה המגן על השוויון.

דפנה רובינשטיין: הוא הגדיר שורה של מקצועות שלמים שפטורים משוויון, פטורים מאחריות מוסרית ומשפטית.

דפנה רובינשטיין: אוריאל לין - אוריאל לין הוא כיום שחקן שוק.

דפנה רובינשטיין: הוא יו"ר איגוד לשכות המסחר.

דפנה רובינשטיין: איגוד לשכות המסחר היא קבוצה גדולה של יצואנים ויבואנים במגזר הפרטי.

דפנה רובינשטיין: הוא גם בעלים של המתחרים הישראליים של מנפאואר, של חברה בינונית למסחר כח-אדם בישראל.

דפנה רובינשטיין: לפי כ12- שנה לין היה פורמאלית שחקן מדינה.

דפנה רובינשטיין: לין קידם במסגרת המדינה כיו"ר וועדת חוק חוקה ומשפט, את החוק הראשי שיצר את בעיית כח-אדם בישראל, את חוק המכרזים.

דפנה רובינשטיין: חוק המכרזים קבע חובת מכרז לשירותי כח-אדם לא פרופסיונלי, במחיר הכי זול.

דפנה רובינשטיין: החוק הפך את העובדים לסחורה.

דפנה רובינשטיין: אבל למרות שלין היה בזמנו שחקן מדינה, הוא בעצם קידם חוק של השוק.

דפנה רובינשטיין: חוק המכרזים היה חוק שהועתק מהסכמים של הארגון הקפיטליסטי הכי חזק בעולם.

דפנה רובינשטיין: מהסכם של ארגון הסחר העולמי.

דפנה רובינשטיין: חה"כ הירנשזון - היה עד לאחרונה ראש ארגון העובדים המתחרה להסתדרות, ארגון עובדים לאומית.

דפנה רובינשטיין: ולאחרונה תמך בחוק ההסדרים.

דפנה רובינשטיין: חוק ההסדרים הוא אחד מהחוקים המרכזיים בישראל שמאפשרים סביבה ידידותית לסוחרי כח-אדם.

דפנה רובינשטיין: אז מי בעצם אשם כאן - השוק - המדינה - ארגון העובדים - אולי התאגידים - רב-לאומי למשחק כח-אדם?

דפנה רובינשטיין: בעיית כח-אדם בישראל וזה מה שאני ניסיתי להראות במחקר וזה המסר העיקרי של המחקר, מערבבת ארבעה סוגים של אשמים.

דפנה רובינשטיין: כמו בסלט קליפורניה.

דפנה רובינשטיין: אשמים מהמדינה, אשמים מהשוק, אשמים מארגוני העובדים וגם אשמים מתאגידים רב-לאומיים.

דפנה רובינשטיין: כמו שהראיתי היא לא סתם מערבבת אותם - כי את הסלט הזה של האשמים קשה נורא להרכיב.

דפנה רובינשטיין: למה קשה להרכיב אותו - כי מי שהוא מלפפון הופך להיות עגבניה - ומי שהוא עגבניה הופך להיות מלפפון.

דפנה רובינשטיין: כמו במקרה של יוסי קוצ'יק ובמקרה אוריאל לין.

דפנה רובינשטיין: שהוא פעם מופיע כעגבניה ולאחר מכן מופיע כמלפפון.

דפנה רובינשטיין: אך המלפפונים והעגבניות האלה הם חיות מאוד אקטיביות.

דפנה רובינשטיין: הם לא ניטרליות.

דפנה רובינשטיין: במחקר שלי מצאתי כי בשנים 1999 עד 2003, התחוללו מאבקים מאוד מאוד קשים מאחרי הקלעים.

דפנה רובינשטיין: מאבקים קשים על ענף כח-אדם בישראל.

דפנה רובינשטיין: על כל המאבקים האלה תוכלו לקרוא במחקר.

דפנה רובינשטיין: אני לא אפרט אותם כעת.

דפנה רובינשטיין: אבל כשבדקתי מי עמד מאחרי המאבקים האלה, איזה מלפפונים ואיזה עגבניות, אז מצאתי, שבניגוד לסיפור שכל הזמן לימדו אותי עליו, בניגוד לבעיה של כח-אדם כבעיה ישראלית מקומית ובירוקרטית, לסוחרי כח-האדם הגדולים בישראל, למנפאואר יש תפקיד מרכזי בעיצוב כללי המשחק בענף כח-אדם בישראל.

דפנה רובינשטיין: תאגידים זרים ורב-לאומיים כמו מנפאואר ישראל ויש גם אחרים.

דפנה רובינשטיין: למשל יש קבוצה ענקית שנקראת "השמירה ISS" והם פשוט מאיישים כמעט את כל המשק בכל התחומים.

דפנה רובינשטיין: מבחינת התאגידים האלה ישראל היא כמו במשחק מונופול, עוד קלף שצריך לרכוש כדי לנצח.

דפנה רובינשטיין: האנשים האלה עבדו מאוד קשה.

דפנה רובינשטיין: הרבה מאוד שעות כדי לדאוג לייצר סביבת עבודה משפטית נוחה מאוד לסוחרי כח-אדם בישראל.

דפנה רובינשטיין: הם הפעילו טקטיקות מאוד מתוחכמות.

דפנה רובינשטיין: כל הטקטיקות האלה הופעלו במקביל ואתם תוכלו לקרוא עליהם במחקר.

דפנה רובינשטיין: ביחד עם העזרה של חוק ההסדרים, מה שקרה זה שבכל התפקידים הבאים שאני אנקוב בשם שלהם, בעצם כיום פטורים כמעט מהחובה המוסרית לשוויון.

דפנה רובינשטיין: תפקידי מחשוב, תפקידי סיעוד בבתים פרטיים, תפקידי בנקאות, Call center.

דפנה רובינשטיין: היום, Call center זה דבר שהוא חודר כמעט לכל תחום.

דפנה רובינשטיין: אבטחה, ניקיון שמירה, פרוייקטים זמניים וקבלני שירותים.

דפנה רובינשטיין: לכל התחומים היום פטור חוקי במדינה.

דפנה רובינשטיין: הפטנטים האלה גם נתמכים ע"י הוראות של החשב הכללי במשרד האוצר.

דפנה רובינשטיין: רות הזכירה את זה, הוא נתן פטנט חדש.

דפנה רובינשטיין: זה פטנט חדש לפטור מאחריות חברתית ומאחריות מוסרית.

דפנה רובינשטיין: בכל המכרזים החדשים באוצר יש חובה להחתים את הסוחרים בכח-אדם שיספקו עובדים שלא יצברו פז"מ של 9 חודשים.

דפנה רובינשטיין: וכל מה שדיברתי עליו כעת מאפשר מה שנקרא עובדים זמניים באופן קבוע.

אלה גרא: אחת ההמלצות המרחיקות לכת שאנחנו מקוות להוביל אותן, זו המלצה למוסד לביטוח לאומי להקים מדור מיוחד שיפקח על העבודה הזמנית, גם בקשר לאיסוף מידע ופיקוח, וגם איזשהו מנגנון שיוכל לאגור בתוכו את הזכויות הסוציאליות של אותן עובדות.

אלה גרא: אחת הבעיות העיקריות היא, שאותן עובדות זמניות היום לא זוכות שיופרש להן, לא פנסיה ולא זכויות רגילות ומקובל לראות אותם היום בשוק העבודה.

אלה גרא: ואם נוכל להקים מקום בתוך המוסד לביטוח לאומי או בתוך אחד ממוסדות המדינה האחרים, ששם יוכלו להפריש באופן קבוע את ההפרשות עבור העובדות האלה, אנחנו מקוות לראות שיפור משמעותי במצבן.

אלה גרא: מאחר ואלה הפרשות שלא נותנים אותם ליד העובד, אז מעביד מסודר שומר את זה עד גיל הפנסיה.

אלה גרא: או שמפריש את זה לתוך איזה שהיא קופה חיצוניות.

אלה גרא: האופציות האלה אינן פתוחות לעובדת זמנית.

אלה גרא: אי אפשר כל שישה חודשים להיכנס ולצאת מתכנית לפנסיה.

אלה גרא: עליהם יחד עם הוועדה הזו ואנחנו נגבש כמה מההצעות שהן הצעות בחקיקה להביא אותן לדיון בפני הכנסת.

אלה גרא: בין היתר ההצעה באה לתקן, כפי שפרופ' בן-ישראל אמרה, את החוק לשוויון הזדמנויות בעבודה כך שיהיה איסור על אפליה בין עובדי קבלן, לעובדים אחרים.

אלה גרא: יש לדרוש את האחידות בתנאים הסוציאליים, יש לנו גם המלצה לאפשר תביעה בביה"ד לעבודה נגד קהילה מיוחדת ונגד סוחרי כח-האדם.

אלה גרא: אני רק רוצה לומר, מה שאולי לא היה מספיק ברור מדברי הדוברים הקודמים.

אלה גרא: מה שיצא באופן הכי ברור מהמחקר הזה, זה שבעצם יצירת התופעה בממדים שאנחנו רואים אותה בארץ, היא כלי ייצור של מדיניות ממשלתית.

אלה גרא: ז"א, היוזמה נבעה בעצם מתוך האוצר שהיתה להם הברקה מצוינת איך להראות התייעלות מדהימה, הורדה בהוצאות על כח-אדם.

אלה גרא: עכשיו אנחנו יכולים לעשות אותו דבר בפחות כסף, קוראים לזה רכישת שירותים, חייבים במכרז ותראו כמה שאנחנו יעילים.

אלה גרא: הם רק שכחו שאת אותו חשבון הם עצמם צריכים לשלם.

אלה גרא: אם זה בגיל הפנסיה של האנשים האלה ואם זה בצורה אחרת.

אלה גרא: יצרנו במו-ידינו תופעה חדשה של נשים עובדות ועניות.

אלה גרא: פעם אפשר היה להגיד שהן פרזיטיות, הן לא עובדות.

אלה גרא: אבל הנשים האלה עובדות והן עובדות שעות יותר ארוכות לפעמים מאשר השעות הרגילות של עובדות אחרות.

אלה גרא: הן עניות ואין להן אפשרות קידום, כי כשמתחלף המעסיק שלך אחת ל- 9 חודשים, את בעצמך יושבת באותו מקום, עושה את אותה עבודה.

אלה גרא: אחת ל- 9 חודשים את נקראת "מועסקת", ע"י מעסיק אחר, והממשלה לא מנסה גם לתת את הקשר בינה לבין אותו עובד.

אלה גרא: יש פה אצבע מאשימה ברורה מאוד נגד הממשלה ונגד הרשויות המקומיות, שהם המעסיקים הכי גדולים בתחומים.

אלה גרא: איך אפשר במציאות הזו, כשאין לה לא צבירה של זכויות ולא צבירה של וותק?

גילה גמליאל: נשאבות למנגנון של חברות כ"א, מתוך התייעלות באותם מפעלים ובארגונים שמעדיפים לקבל את השירותים מחברות כ"א, כי לא משתלם להם כביכול לספוג את העובדות דרך המפעל.

גילה גמליאל: ואז מרגישים העצמה בקרב חברות כ"א, לפי המחקר שבא על-חשבון העובדות.

רינה בר-טל: ולכן האינטרס שלנו כשאנחנו יושבות כאן או מביאות את הנושא לכאן, זה להיעזר בוועדה להיעזר במחוקק, להיעזר במי שיכול לסייע לשנות.

רינה בר-טל: כי תפקידה של השדולה הוא להעלות את הנושא על סדר היום הציבורי.

רינה בר-טל: לערוך את המחקר, להביא את הנתונים, להביא את החוקרים, לקיים כאן ברשותכם את הדיון הזה.

רינה בר-טל: אבל מבחינתנו זו רק תחילת הדרך.

רינה בר-טל: ההמשך הוא, אנחנו מבקשות שבית המחוקקים הזה יחשוב על העניין, ייקח את זה לתשומת לבו ויעזור להוביל אל השינוי.

אורלי אריה: מאחורי כל הסיפורים ומאחורי כל המחקר המאוד קשה שהוציאו מתחת ידיהם דפנה ומלאכי, עומדים אנשים.

אורלי אריה: אלה אנשים שקמים בבוקר ואנשים שרוצים להתפרנס ואנשים שרוצים להועיל לחברה ושהחברה תועיל להם בערך באותה מידה.

אורלי אריה: הם רוצים להיות חלק מהאזרחים במדינת ישראל, להיות שייכים.

אורלי אריה: מה שקורה בפועל, אני יכולה להגיד מתוך בדיקה בשטח, כי אני גם פעילה וגם מתוך היותי עובדת חברת כ"א, זה שלא כך הם פני הדברים.

אורלי אריה: שהעובדים האלה, אני לא רוצה להגיד שכל יום הוא מתחיל במאבק, נגמר במאבק ובדיקה אינסופית מהן הזכויות, מהן לא הזכויות.

אורלי אריה: אני באה מתוך המגזר הציבורי, אני יכולה לומר שמי שבמגזר הפרטי סובל על אחת כמה וכמה יותר מאשר של המגזר הציבורי, כי עוד איכשהו המגזר הציבורי מחויב לאי אלו כללים.

אורלי אריה: להיות עובד חברה זה בעצם, זה לא משנה כמה אתה מוכשר, זה לא משנה כמה אתה טוב, זה לא משנה מה אתה עושה.

אורלי אריה: ובואו נשים את זה על השולחן, זה לא מזכירות רק וזה לא טלפניות.

אורלי אריה: איפה שהם יכלו להגדיר שאפשר לדחוף שמה עובדת.

רינה בר-טל: גדולה שאני כבר לא מעיזה להגיד מי.

רינה בר-טל: איפה שאפשר היה להכניס עובדות, ושאיכשהו לא יהיה הרבה דיבורים בעניין, הם הכניסו, בכל מיני אמתלות, הן לא רצו להיכנס, אבל בכל מיני אמתלות.

רינה בר-טל: כך נוצר מצב שלא משנה מה ומי את, את לא יכולה להתקדם, את לא יכולה להתחייב על משכנתא, את צריכה לתכנן את חייך באפס החלטות.

רינה בר-טל: ז"א, אין אפשרות לעשות החליטה מהיום למחר, כי את לא יודעת מה יקרה מחר.

רינה בר-טל: היום השירות הציבורי החליט שהם רוצים לקלוט כמעט את כל עובדי חברות כ"א, אבל באותה נשימה הם הכניסו את המנהלות והוציאו הרבה עבודה על אותן עובדות מסכנות שלא ישבו בתוך משרדי הממשלה ולא ישבו בתוך הרשויות המקומיות ולא יהיה להן זכויות ויתנו להם שכר מינימום, בשם הייעול.

רינה בר-טל: אני לא יודעת, ייעול, ייעול, אבל האנשים אחרי הייעול זה.

רינה בר-טל: ולכן אני מציעה כשאנחנו מדברים על הנושאים האלה, לחשוב כל הזמן שיש אנשים מאחור ויש אנשים שהם אזרחי מדינת ישראל, לא פחות טובים, לא יותר טובים מאף אחד אחר.

רינה בר-טל: גם אותה טלפנית שלכאורה מזלזלים בה היא אותה טלפנית שמעבירה את הטלפונים ועושה עבודה לא פחות חשובה מכל שאר העובדים.

רינה בר-טל: כי בלעדיה לא יהיה מי שיעביר טלפונים.

רינה בר-טל: ראוי להתייחס לעובדים האלה ככל העובדים ולתת להם את כל התנאים הראויים.

דליה נרקיס: שאני מסכימה בעיקר עם דבריהן של פרופ' רות בן-ישראל והצטרפה לזה אלה גרא.

דליה נרקיס: אני מסכימה לכל ההמלצות שהעליתם כאן, ואין לי התנגדות אפילו לא על אחת.

דליה נרקיס: הסתייגות אחת שיש לי זה לגבי אורך זמן ההעסקה.

דליה נרקיס: למה אני מתכוונת?

דליה נרקיס: לצערי אני לא יכולה להסכים עם פרשנות המחקר בעיקר שמתפרש של עו"ד רובינשטיין.

דליה נרקיס: כי לדעתי חלק מהדברים או שהובנו לא נכון או פורשו לא נכון.

דליה נרקיס: הנושא של העסקת עובדים ואני מסכימה, יש רוב לנשים באמצעות חברות כ"א.

דליה נרקיס: לצערי, זאת בעיה אמיתית של מדינת ישראל.

דליה נרקיס: אגב, ההחלטה להעסיק עובדים באמצעות חברות כ"א, זו לא החלטה של חברות כ"א - חברות כ"א זה רק אמצעי.

דליה נרקיס: ובמקום הזה צריך לאכוף את ההמלצות שלכם שצריכה להיות בקרה על חברות כ"א, ש- once הם קיבלו את העבודה, אז בוא נראה שהם עושים את זה באמצעים הכי נכונים.

דליה נרקיס: אבל ההחלטה להשאיר 12 שנים עובדת של חברה לכ"א במשרד החינוך ובמשרד החוץ כעובדת קבלן, זו לא החלטה של חברות כ"א.

דליה נרקיס: ההחלטה לקלוט היום למסגרת כזאת או למסגרת אחרת, זה לא החלטה של חברות כ"א.

דליה נרקיס: אנחנו בחברת מנפאואר כבר זיהינו את הבעיה הזאת לפני 8-9 שנים.

דליה נרקיס: והפסקנו לחלוטין להתמודד במכרזים של הממשלה.

דליה נרקיס: משום שהבנו שהולכים להעסיק פה אנשים בתנאים שהם אינם תנאים.

דליה נרקיס: המעבר מקבלן לקבלן אחת לשלוש שנים, לחלוטין מוחק את הצבירה של הזכויות.

דליה נרקיס: לעניין שעלה פה דרך אגב, חופשה צוברים מהיום הראשון של העבודה.

דליה נרקיס: אין מצב שצוברים חופשה רק אחרי 9 חודשים.

דליה נרקיס: ומי שעבד 3 חודשים או 4 חודשים, זכאי לפדיון חופשה במידה והוא מפסיק את העבודה באמצעות חברה לכ"א, או באמצעות מעסיק אחר.

דליה נרקיס: לזה התכוונתי, שהמעבר מהעסקה מקבלן אחד לאחר, מוחק את הוותק של האנשים.

דליה נרקיס: ולכן אנחנו בחברת מנפאואר, אותו תאגיד גלובלי שדפנה כל-כך דאגה להשמיץ פה, החלטנו שאנחנו לא במשחק הזה.

דליה נרקיס: אנחנו לא במשחק הזה ולא תמצאו עובד אחד של חברת מנפאואר באף לא אחד ממשרדי הממשלה.

דליה נרקיס: כן רבותיי, יש מקום לעבודה זמנית במשק מודרני.

דליה נרקיס: לא יכול להתקיים משק מודרני בלי עבודה זמנית .

דליה נרקיס: כוחות השוק יש להם את הצרכים שלהם.

דליה נרקיס: מתקבלים פרוייקטים, נעשות עבודות זמניות על בסיס כזה או אחר.

דליה נרקיס: יש תהליך של קבלת החלטות לפני קבלת עובדים קבועים למערכת.

דליה נרקיס: אני מקווה ש2004- תהיה שנת המפנה בצמיחה.

דליה נרקיס: המחמאה הכי גדולה שיש לחברת מנפאואר, זה כשאומרים לנו: "אנחנו רוצים עובד שלכם כעובד קבוע שלנו".

דליה נרקיס: זאת אומרת, שהעובדים שלנו הם עובדים איכותיים, אנשים שתורמים לארגון ולכן הם ראויים להיות חלק מהצוות הקבוע של הארגון.

דליה נרקיס: מה זה בכלל המושג קבוע במדינת ישראל היום - כשאנחנו מדברים היום על מושגים של קביעות במדינת ישראל - חלק גדול מהמשק אינו מכיר את המושג הזה.

דליה נרקיס: המושג הזה קיים עדיין במגזר הציבורי על כל השלוחות שלו.

דליה נרקיס: באותו מקום שיחסי עבודה מוסדרים באמצעות הסכמים קיבוציים.

דליה נרקיס: הבעיה של מדינת ישראל זה אותם הסכמים קיבוציים.

דליה נרקיס: שהם היו נכונים אולי לתקופה שעברה - הם לא נכונים היום.

דליה נרקיס: זאת בעיה משום שלא השכילו למצוא את הדרך לאפשר למעסיקים לשכור עובדים באופן גמיש יותר.

דליה נרקיס: בין אם זה בתהליך הגיוס או בין אם זה בתהליך הפיטורין.

דליה נרקיס: שלא לדבר על תקופת ההעסקה.

דליה נרקיס: אם אנחנו מדברים היום על משאבים קצובים וסופיים - ארגון יכול להוציא X אלפי או מיליוני ש"ח על עבודה.

דליה נרקיס: הוא יכול לחלק את זה ליותר אנשים או לפחות אנשים.

דליה נרקיס: אחת השאלות שאנחנו צריכים לשאול את עצמנו במשק שנמצא באבטלה גלויה של 11 אחוז - אבל באבטלה סמויה של 14 או 15 אחוז - מה אנחנו מעדיפים - האם אנחנו מעדיפים שעובדת או עובד יקבלו שלושה עד שישה חודשי עבודה וישתכרו בכבוד - או שבאותה תקופה הם ישבו בבית או יהיו תלויים בקצבאות שהמדינה מציעה.

דליה נרקיס: שהקצבאות האלה רבותיי, הולכים ומתעצמים כל יום, אנחנו בפתחם של כמה בעיות חברתיות קשות ביותר.

ירדן שחר: אני רוצה לומר שכנציגת חברת אורטל שהיא מחמשת החברות הגדולות בארץ ונוטה להאמין ולעשות כמו חברת מנפאואר בעניין הזה.

ירדן שחר: וכן לקדם את הנושא של זכויות העובדים ואם המסגרת שהיא נכפית עלינו היחידה, היא מסגרת ההסכם הקיבוצי והיא לא מתממשת - אז נוצר מצב שאין הסכם קיבוצי.

ירדן שחר: משתדלים לשמור חלק מחברות כ"א לפחות הגדולות שבינינו, על החוקים והתנאים הסוציאליים כולל נושא של צבירת ותק של עובדים שעוברים מחברות כאלו ואחרות במסגרת מכרזים.

ירדן שחר: לצערי דווקא משרדי הממשלה הגדולים הם אלו שבשיטת המכרזים שלהם, מאפשרים לחברות קטנות להעסיק את העובדים ולא לבדוק את הענקת התנאים הסוציאליים שלהם המגיעים להם עפ"י חוק.

ירדן שחר: והעלות פה היא קובעת בלי לבדוק את הדברים לגופם.

ירדן שחר: ועל זה צריך באמת לחשוב ולהפעיל שיקול דעת.

ירדן שחר: בנוסף, במעבר ובקליטה של עובדים.

ירדן שחר: נתת דוגמא של אחת החברות הציבוריות של קופות-החולים.

ירדן שחר: אני רק רוצה לומר שאחת מהן והיא היתה דוגמא לכמה חברות שבאו לידי ביטוי אח"כ במסגרת פועלם בעניין.

ירדן שחר: זה ברגע שהם באמת החליטו להפסיק עם חברות כ"א, לאור חוק חברות כ"א, לצמצם את מספר המועסקים מעל 6000 עובדים באמצעות חברות כ"א.

ירדן שחר: הם אכן צמצמו, אבל אם מישהו קרא את התנאים הסוציאליים של דור ב', מה שנקרא, הוא הרבה פחות טוב מההסכם הקיבוצי שהיה.

ירדן שחר: ולכן באמת צריך לעשות עבודה יסודית בעניין הזה ולבחון את הדברים, כשמטרתנו כחברות כ"א להעניק את מקסימום התנאים הסוציאליים.

ירדן שחר: ואינני יודעת אילו חברות בדקתם, אבל בחברות הגדולות שבינינו, מקפידים לבדוק את מתן התנאים הסוציאליים עפ"י חוק כולל השוואת התנאים מול החברות עמן אנחנו עובדים.

ירדן שחר: מה שכן, בחברות פרטיות אין הסכמים קיבוציים ולכן הן גם נוטות לקחת עובדים בהשמה.

סימן טוב: להם שכל העובדים שעובדים וכל העובדים שתפקידם נמצא נחוץ - הועברו לעבוד בשירות המדינה.

סימן טוב: אנחנו לא הסכמנו שמה שהיה פעם קבלני כ"א, ייהפך לקבלני שירותים.

סימן טוב: כלומר, אנחנו לא מסכימים שיעבוד אדם במשרד הממשלתי או ביחידת סמך ממשלתית, ויישב כמו כל העובדים הרגילים ויקבל שכר של עובד דרך קבלן שירותים.

סימן טוב: אנחנו לא יכולים לקרוא לעובד שנמצא במשרד שעובד דרך חברת שירותים.

סימן טוב: נעשו כן דברים של הוצאת שירותים החוצה, דברים שהשוק עושה יותר טוב.

סימן טוב: אבל שוב, דברים שנמדדים עפ"י תפוקות ולא עפ"י כ"א.

סימן טוב: אנחנו מקפידים על זה מאוד במשרדים השונים.

סימן טוב: אנחנו לא מוכנים להלבין את זה דרך חברת השירותים.

רשף חן: כלכלית לעודף זכויות של העובדים במגזר הציבורי.

רשף חן: יש כאן ממש "תפסת מרובה לא תפסת".

רשף חן: המגזר הציבורי צבר זכויות סוציאליות וזכויות שכר כאלה שהמשק לא מוכן לעמוד בהם.

רשף חן: לדעתי, לא מסוגל לעמוד בהם.

רשף חן: אבל לכל הפחות הוא לא מוכן לעמוד בהם.

רשף חן: ומצד שני את השירותים צריכים ומחפשים את הפתרונות.

רשף חן: ובכלכלה אין ואקום.

רשף חן: והסיפור הזה של העובדים הזמניים זה הפתרון.

רשף חן: מפני שמחפשים את הדרך למצוא עובדים למגזר הציבורי בלי לתת להם את אותן זכויות יתר שיש לעובדים הקבועים במגזר הציבורי.

רשף חן: הפתרון כפי שהוא נמצא, הוא בלי ספק בלתי משביע רצון.

רשף חן: הוא בעצם רומס את הזכויות של אותם עובדים זמניים או אותן עובדות זמניות.

רשף חן: והוא בלי ספק בלתי מתקבל על הדעת.

רשף חן: והפתרון כאן, אם אנחנו באמת רוצים למצוא כאן פתרון - הוא לא בזה שנבוא ונגיד, בואו ניתן לעובדות הזמניות את אותן זכויות שיש לעובדות הקבועות במגזר הציבורי.

רשף חן: כי בזה אנחנו לא פתרנו כלום.

רשף חן: אותו כוח כלכלי שיצר את הבעיה מלכתחילה לא ייתן לזה לקרות.

רשף חן: ולטעמי גם זה לא צריך לקרות.

רשף חן: הפתרון הנכון זה מצד אחד במגזר הציבורי לרדת לרמה של תנאים הוגנים.

רשף חן: אני לא חושב שצריך לפגוע בעובדי המגזר הציבורי בצורה שהיא לא הוגנת.

רשף חן: אבל למשל כל נושא הקביעות, הוא בעיני קשיח מדי ולא הוגן.

רשף חן: מפני שצריכה להיות גמישות, צריכה להיות גמישות בהעסקה, צריכה להיות גמישות בפיטורין.

רשף חן: כאשר יש נימוק ענייני לפטר עובד, לא יכול להיות שהוא יתחבא מאחרי ועד-עובדים ואנחנו ציבור משלמי המסים במדינת ישראל, נהיה תקועים איתו למשך עוד 20 שנה, למרות שהוא נותן לנו שירות גרוע.

רשף חן: זה לא צריך להיות כך, זה המצב היום במדינת ישראל וזו אחת התופעות שכל הסיפור הזה בא למנוע.

רשף חן: כנ"ל לעניין שכר, לא יכול להיות מצב שבמשק הפרטי לכל אחד מאיתנו ברור שאם החברה מצליחה - אז השכר עולה - ואם החברה נכשלת - אז באים ומורידים את השכר, אין ברירה.

רשף חן: כך זה גם אצל בעלי העסקים הפרטיים וכך זה אצל עובדיהם.

רשף חן: וכך זה צריך להיות במגזר הציבורי.

רשף חן: כשהמשק משגשג - שכרם צריך להיות גבוהה.

רשף חן: כשהמשק נמצא במיתון כפי שהוא עכשיו - העובדים צריכים להיות מוכנים לקבל קיצוצי שכר, כי אין ברירה.

רשף חן: וגם המנהלים שלהם חד-משמעית.

רשף חן: חד-משמעית גם הבכירים.

רשף חן: וחד-משמעית גם ברשויות המקומיות.

רשף חן: מה שאני מנסה לומר הוא, שהסתכלות רק על צד אחד של המאזניים בעניין הזה, לא תפתור את הבעיה כי הכוח הכלכלי הזה הוא אדיר והוא מוצדק.

רשף חן: לדעתי אם יש מצב שבו יש עובד קבוע בנמל שמרוויח 60 אלף ש"ח לחודש - זה לא מוצדק.

רשף חן: זה ברור לטעמי לגמרי שלא יכול להיות מצב שהעובדות הזמניות או העובדים הזמניים יהיו העשוקים של המערכת.

רשף חן: הם צריכים לקבל את אותם תנאים הוגנים שהמגזר הציבורי אמור לקבל.

רשף חן: אז מצד אחד אנחנו חייבים להיאבק על העלאת התנאים, ולמעשה השוואת התנאים של העובדים הזמניים לעובדים הקבועים.

רשף חן: אבל אנחנו לא נצליח במשימה הזאת, והמשימה הזאת לדעתי נדונה לכישלון אם לא יהיה ביחד עם זה גם הורדה לרמה סבירה של התנאים של המגזר הציבורי.

רשף חן: כי רק אז אנחנו בעצם נוכל להגיד, אין הבדל, לא צריך להיות, העובדות האלה לא צריכות להיות עובדות זמניות בכלל.

רשף חן: הן צריכות להיות עובדות קבועות.

רשף חן: זה יקרה רק כאשר מנהל אותו ארגון יידע שאם אותה עובדת זמנית או קבועה היא עובדת גרועה, הוא יכול גם לפטר אותה.

רשף חן: או שאם המצב הכלכלי קשה ,אז יכולה להיות פה ירידת שכר.

רשף חן: זה פתרון שיש לו שני צדדים.

רשף חן: מי שיסתכל רק על צד אחד - לא יצליח בזה.

אורלי בנימין: ההעסקה הזאת.

אורלי בנימין: מי האנשים שתלויים בזה.

אורלי בנימין: מדובר לרוב בעולות חדשות, נשים בפריפריה, אמהות חד-הוריות, מדובר באוכלוסייה שהיא האוכלוסייה שעומדת בתורים של לשכות התעסוקה.

אורלי בנימין: זה אינטרס ראשון במעלה של המדינה לדאוג לתנאי ההעסקה של האוכלוסייה הזאת.

אורלי בנימין: לדאוג לכך שהאוכלוסייה הזאת לא תחזור שוב ושוב אל הדלפקים של הבירוקרטיה שמטפלת בהם.

אורלי בנימין: אז דבר ראשון צריכים לזכור שזוהי אוכלוסייה שהמדינה ממילא מטפלת בה.

אורלי בנימין: ולאינטרסים שלה צריכים לדאוג ע"י חקיקה וע"י הרשויות.

אורלי בנימין: אני רוצה שנשים לב שכפי שאומרות כאן הנציגות של חברות כ"א וכמו שאומרים חברי הכנסת, אנחנו לא יכולים יותר לעצור את צורת ההעסקה הזאת.

אורלי בנימין: צורת ההעסקה הזאת היא קיימת בכל העולם, היא הולכת להיות חלק מהחברה בישראל לאורך שנים.

אורלי בנימין: אנחנו מוכרחים למצוא ולנסח יחד עם חברות כ"א הגדולות, צורות פיקוח משמעויות.

אורלי בנימין: ואני מזכירה, לא רק על חברות כ"א, כי הבעיה שלנו כרגע היא העסקה דרך קבלנים.

אורלי בנימין: אז כל מה שקשור ל Out sorting שהוא הסכנה המשמעותית שיש לנו עכשיו, כי הוא זה שנהנה מהנופך של ההתייעלות.

אורלי בנימין: לכן השאלה היא, איך אנחנו ניצור רשימה שחורה של חברות כ"א שהסקטור הציבורי ובמיוחד הרשויות המקומיות, אסור להם לעבוד איתן.

אורלי בנימין: אסור להם לעבוד איתן וזה לא לגיטימי לעבוד איתן.

אורלי בנימין: הרי הבעיה המרכזית שלנו, שאני כל הזמן חוזרת עליה, אנחנו לא יודעים מה קורה בתלושים של המועסקות, לא דרך הקבלנים ולא דרך חברות כ"א.

אורלי בנימין: וקורה שם כנראה "ברדק" לא רק רגיל.

אורלי בנימין: כי בכל חודש נעלמים כספים.

אורלי בנימין: ובמובן הזה אני רוצה שנזכור שאנחנו מוכרחים להקים רשות.

אורלי בנימין: שוב, אני חוזרת לנקודה שמדובר באוכלוסייה מאוד חלשה ולכן זאת אוכלוסייה שלא יכולה להשתמש בביה"ד לעבודה.

אורלי בנימין: אנחנו מוכרחים רשות שמפקחת על תלושים, שמפקחת על חוזים אישיים.

אורלי בנימין: אורלי אריה מספרת לי שבסקטור הציבורי מציעים עכשיו חוזה לעבודה בלתי צמיתה.

אורלי בנימין: אנחנו צריכים לדעת מה קורה בחוזים האלה?

אורלי בנימין: איך הם נראים?

אורלי בנימין: איזה סוג של תנאים מתנסחים שם?

אורלי בנימין: אם לא תהיה לנו רשות שיש בה נציגות רצינית של נשים מכל הסקטורים, משדולת הנשים, מהאקדמיה, מהכנסת - מחברות כ"א הגדולות שגם הן לא רוצות את הפרקטיקה הזו.

אורלי בנימין: כל אלו צריכים לחבור יחד ולהקים רשות שתהווה כתובת לנשים כי נשים בעצמן לא יכולות לצאת למאבק נגד המעסיקים שלהן, בשום צורה.

אורלי ביטי: שזה יעלה בצורה כזאת בדבריו של חה"כ חן רשף.

אורלי ביטי: אני לא רואה שום מקום להשוואה בין הסקטור הציבורי ובין הסקטור הפרטי.

אורלי ביטי: כי הסקטור הפרטי במובנים רבים יש לו עבודה קלה.

אורלי ביטי: הוא צריך לנצל שורה אחרונה , ולפי זה הוא ייבחן.

אורלי ביטי: הסקטור הציבורי אין לו שורה אחרונה כזאת.

אורלי ביטי: הוא צריך לבחון את הפעילות שלו ברמה של אסטרטגיה, ברמה של איזה שירותים ואיזה אורח חיים רוצים להעניק למדינה.

אורלי ביטי: לפעמים זה לא נמדד בשורה אחרונה.

אורלי ביטי: אני אתן לך דוגמא.

אורלי ביטי: לצורך העניין, המדינה עכשיו במצב כלכלי לא ממש מבריק ובערך 100 אלף מעובדי המגזר הציבורי הם מורים.

אורלי ביטי: אתה רוצה שהילדים שלך ילמדו בכיתה של 40 ילדים, של 50 ילדים.

אורלי ביטי: אתה רוצה שילמדו אותם אנשים שכושר ההשתכרות שלהם הוא מתחת לממוצע.

אורלי ביטי: המדינה מרוויחה או לא מרוויחה.

רשף חן: המורים, כפי שצריך לעשות.

רשף חן: זה שהמגזר הפרטי הוא לא המגזר הציבורי זה נכון.

רשף חן: אבל זה שאפשר לייבא למגזר הציבורי הרבה הרבה פרקטיקות וערכים מהמגזר הציבורי, זה יקרה לו הרבה טוב מזה.

רשף חן: זה בעיני אידיאולוגי.

אורלי ביטי: דבר שני, אני חושבת שמה שקורה ולא במקרה זה קורה באותה תקופה בכל הנושא של העסקה ע"י חברות כ"א.

אורלי ביטי: הוא חלק מאתוס שהשתרש במדינה הזאת במהלך 20 השנים האחרונות.

אורלי ביטי: החל מתכנית לייצוב המשק בשנות ה- 80 שצריך כל הזמן להוזיל את עלות כ"א.

אורלי ביטי: זה אתוס שהמעסיקים עשו לו לובי מאוד גדול.

אורלי ביטי: אפרופו התכנית הכלכלית של שנת 85 והתחילו בהורדה של מס מעסיקים והמשיכו בהטבות נוספות לאורך השנים.

אורלי ביטי: וזה אתוס שחלחל ולא במקרה, כי אנחנו חברה בסה"כ עם מיעוט בין המגזרים.

אורלי ביטי: זה אתוס שחלחל גם למגזר הציבורי.

אורלי ביטי: אני חושבת שהגיע הזמן מעבר לנושא של העסקת כ"א זמני, לשים סימן שאלה על האתוס הזה בכלל.

אורלי ביטי: לצורך ההשוואה אני מכירה וכאן אני עוברת לנקודה השלישית.

אורלי ביטי: אנחנו כל הזמן מדברים על המדינה כמחוקק ועל המדינה כמעסיק.

אורלי ביטי: והמדינה משתמשת לפעמים בכוחה כמחוקק כדי להוריד את היד במאבק מול ארגוני העובדים במו"מ שהיא בעצם היתה להתעסק כמעסיק.

אורלי ביטי: אבל אנחנו לא זוכרים את התפקיד של המדינה כאסטרטג, כמי שמכוון את הדרך לשוק.

אורלי ביטי: ולמה אני מכוונת - זה מתקשר עם מה שאמרתי קודם.

אורלי ביטי: יש מדינות לא הרבה דרך אגב, אבל יש מדינות שהן מתכננות איך הן רוצות שייראה אורח החיים של משק העבודה.

אורלי ביטי: איך הם רוצות שזה נגזרת חשובה, איך הן רוצות שייראה אורח החיים של האזרחים שלהם.

אורלי ביטי: אני מכירה לפחות מדינה אחת או שתיים, שהחליטו למקם את העובדים שלהם ברמת רווחה גבוהה ולכן כשהם מייצרים דברים - הם ממקדים את המוצרים שלהם ברמת העשירון העליון.

אורלי ביטי: כך שהתמורה שמתקבלת היא תמורה יותר גבוהה והיא מאפשרת שכר עבודה יותר גבוה.

אורלי ביטי: אני חושבת שמה שקורה ב- 20 השנים האחרונות, גורר את המדינה שלנו ואת האזרחים שלנו, כל הזמן למטה.

אורלי ביטי: למעט קטר קטן של ההיי-טק שבא ממקום שלא היתה התערבות ממשלתית, דרך אגב.

אורלי ביטי: למעט הפלח הזה, אנחנו כל הזמן גוררים את עצמנו להיות בתחתית המוצרים, בתחתית הרווחה עוד מעט.

אורלי ביטי: ולמדינה ולכנסת יש פה תפקיד חשוב ואסטרטגי.

אתי לבני: קטן ותמים שהיה לגבי מכרזים של מוסדות המדינה.

אתי לבני: היה לנו חוק מאוד יפה שחוקק לפני כשנה וחצי שלא ישתתפו במכרזים חברות שלא משלמות שכר מינימום ולפחות שעמדו לדין פעם או פעמיים.

אתי לבני: אני הגשתי הסתייגות על זה וחשבתי שזה לא ראוי כך לבטל חוק שיש לו משמעות.

אתי לבני: אין לנו הרבה כלי אכיפה והנה כלי אכיפה אחר.

אתי לבני: והלכתי לשר במשרד האוצר ואמרתי לו, תשמע זה לא בא בחשבון דבר כזה, זה חוק סוציאלי של הכנסת.

אתי לבני: אז הוא אמר, זה לא נוח לנו לבדוק את הדברים האלו.

אתי לבני: אנחנו לא יכולים להיכנס לאלה שניגשים למכרזים אם כן הורשעו או לא הורשעו.

אתי לבני: ומכיוון שההצבעה היתה כוללת על כל הנושאים - אי אפשר היה להוציא את זה החוצה - צריך להחזיר את חזרה את הנושא הזה.

אתי לבני: אני אומרת את זה כי לא כל-כך משנה לכוחות השוק, למשרדי הממשלה, לגופים הגדולים - התנאים של הפרט, של האיש הבודד, של האישה בעיקר הבודדה.

אתי לבני: ולכן אני רוצה להתחבר למה שאמרה ד"ר בנימין, צריך ארגון.

אתי לבני: אנחנו בכנסת כוועדה למעמד האישה, נתחיל להוליך את הארגון הזה של נשים באמת חלשות ביותר, שוק עבדים.

אתי לבני: אני חושבת שהארגון זה המסר, הארגון ויצירת כוח והעצמה של האנשים האלה.

אתי לבני: הם צריכים לקחת את החלק שלהם בתוך החברה הישראלית.

אתי לבני: מצד שני, כמו שאמר חה"כ רשף חן יש בעיה עם הנוקשות הנוראית של הסכמי העבודה.

אתי לבני: ומהצד השני, כדאי אולי להתחיל לשקול את הגמשת הסכמי העבודה כדי לאפשר לקבל יותר עובדים למסגרות קבועות, אבל גם אפשר לפטר את הלא-טובים, ואפשר גם לשנות מבנים, תוך שמירה על מינימום של זכויות סוציאליות שעדיין אין.

אתי לבני: ואני באמת קוראת לכולנו להתגייס לנושא הזה שהוא נושא מאוד חשוב בעיני.

אתי לבני: וליצור איזשהו גוף שיטפל בנושאים האלה.

רות בן-ישראל: הערה נוספת, לא ההסכמים הקיבוציים אשמים בהקשחה, אלא זו הדרך שמיישמים אותה.

רות בן-ישראל: זה לא הכלי שהוא לא נכון, ולא מפני שארגון עובדים לא חייב להגן על עובד עצל, אלא הוא צריך להגן על עובד חרוץ.

רות בן-ישראל: אבל קל יותר להגן על כל העובדים.

שירי רגב: של הורדת התנאים אם וכאשר, אני בכלל לא מחווה דעתי על העניין בשוק הציבורי.

שירי רגב: אני חושבת שיש המון עוולות ופגיעה בזכויות של עובדות כ"א שבכלל לא קשורות לגובה השכר וכו'.

שירי רגב: למשל, עובדות שיש להן הפסקה בעבודה ללא תשלום למשך חודשיים או שלושה מבלי שמציבים אותן בעבודה חדשה והן לא יכולות לקבל אבטלה כי הן לא פוטרו, הן פשוט עומדות באוויר שלושה חודשים ללא משכורת.

שירי רגב: דוגמאות אחרות באמת הפרה של סוציאליות וכו' בסיסיות שלא קשורות לגובה השכר כביכול השערורייתי שיש בשוק הציבורי וכו'.

שירי רגב: אני חושבת שצריך לטפל קודם כל בעוולות האלה לנסות ובאמת לאכוף את הזכויות של העובדים האלה ולא לחכות שדברים ישתנו בשוק הציבורי ובתנאי השכר.

רבקה שקד: השירות המדינה בישיבה הקודמת באוקטובר 2002.

רבקה שקד: מבחינתנו, שום דבר לא השתנה.

רבקה שקד: נציבות השירות המדינה ונציב שירות המדינה, היו תמיד נגד העסקה באמצעות חברות כ"א, באמצעות חברות שירותים.

רבקה שקד: בשירות המדינה יש לזה בעיה נוספת כי על עובדים אלה לא חל חוק שירות המדינה משמעת ולא חלות כל החובות התקשי"ריות מבחינת משמעת, אתיקה וכו' החלים על עובדים בשירות המדינה.

רבקה שקד: זה פוגע לטעמנו במהותו של שירות המדינה וביכולתו לתפקד.

רבקה שקד: בנציבות מאז, נערך באמת כמו שאמר החבר מאגף התקציבים, המהלך הגדול של העברת עובדים לעבודה כעובדי מדינה.

רבקה שקד: נכון לא כעובדי מדינה קבועים - אלא כעובדים עפ"י חוזים.

רבקה שקד: אבל לפחות פירושו של המהלך שאין להם אמנם קביעות - אבל יש להם לעומת זאת תנאים סוציאליים הוגנים.

רבקה שקד: אני רק לא יכולה להתאפק מלהעיר הערה קטנה למה שנאמר פה על הפגיעה בזכויות של עובדות כ"א.

רבקה שקד: ונאמרה אזהרה שתלכנה לביה"ד לעבודה.

רבקה שקד: אני חושבת שקל מאוד לשלוח נשים לבי"ד לעבודה, נשים בלי אמצעים, בלי יכולת, בלי עוצמות פנימיות.

רבקה שקד: בשעה שחלק גדול או לפחות בעל חברת כ"א אחת דורש גם לבטל את אותו מוסד, אז אני חושבת שזו הערה ממש לא במקום.

שרה טנן: היום אני בקו לעובד אנחנו מטפלים בעיקר בעובדים זרים, ומזה אנחנו מתפרנסים.

שרה טנן: היום שליש מהנכנסים לקו לעובד, לפחות בירושלים, אלה עובדים ישראליים.

שרה טנן: אני רואה שם תלושי שכר, ואני נתקלתי גם בלקוחות של מנפאואר ושל אורטל.

שרה טנן: אבל באמת חברות גדולות כמו O.R.S אני לא מדברת על כל העבירות שנעשות ע"י חברות כ"א שהם גובות כסף מהעובדים הזרים, זה עדיין לא הגיע לעובדים ישראליים.

שרה טנן: אנחנו עוסקים בקו לעובד, העובדים שהם הכי חלשים במשק, כלומר הם משתכרים מ- 5000 ₪ ומטה.

שרה טנן: מה שאני רואה כרגע, זו השתוללות של המעסיקים בשוק העבודה וזה דבר שפשוט לא יאומן.

שרה טנן: אני לא הספקתי לקרוא את המחקר.

שרה טנן: באופן לא רשמי יש כיום מעל 50 אלף עובדים זרים שהם רובם, ז"א, החוקיים הם מסכנים והם עדיין קשורים לכל מיני חברות כ"א.

שרה טנן: והלא חוקיים הם קצת חופשיים בשוק החופשי, המצב פשוט מאוד כפי שאני רואה את זה, זה הולך לקראת צורת ההעסקה בסגנון הזה גם של עובדים ישראלים.

שרה טנן: חברות השמירה, אני יכולה לתת מספר דוגמאות קטנות.

שרה טנן: חברת אשמורת שהיא חברת בת של חברת השמירה, שקיבלו לא מזמן פרס של המעסיק המצטיין, מנהל עבודה בא ואומר לעובדים: תשמעו, חודש אפריל אני לא משלם כסף, מי שרוצה שיישאר ומי שלא רוצה שלא יישאר.

שרה טנן: אני לא מדברת על פיצויי פיטורין.

שרה טנן: אני נותנת דוגמאות מהשטח מכיוון שאני בשטח, אני רואה תלושי שכר כל יום, זו העבודה שלי.

שרה טנן: ראיתי עובדת בחינוך העצמאי שכשהוציאו אותה לפרישה מוקדמת, היא קיבלה תלוש המאשר פיצויי פיטורין של 46 אלף ש"ח.

שרה טנן: התקשרתי למשרד החינוך ואמרו לי, אז כתבנו, היא לא קיבלה עד היום, והיא גם לא תקבל.

שרה טנן: היא אישה דתייה עם 12 ילדים וכו'.

שרה טנן: סליחה שאני לא מספיק אקדמאית פה, אבל מכיוון שהמקצוע שלי זה לראות נשים כל יום, כולל תלושים של עובדים ישראליים, בעיקר של חברות כ"א, זה פשוט דבר שלא ייאמן.

שרה טנן: תסלחי לי דליה, אני ראיתי גם תלושים של חברת מנפאואר.

שרה טנן: אני מוכנה לשלוח לך אותם, אם זה מעניין אותך.

שרה טנן: התחיל כבר.

עמיה ברק: היא שותפה לרעיון שזה ה-trend הנוכחי של העולם בכלל והמצב התעסוקתי בפרט, לאפשר לנשים בעיקר בלתי מקצועיות וכאלה שלא עבדו מעולם, חד-הוריות ותלויות בביטוח-לאומי - לפחות נקודת זינוק לעולם העבודה, אבל לא להישאר שם.

עמיה ברק: עומד להיערך פיילוט בלשכת תעסוקה כללית בירושלים, בנושא של עבודה זמנית חלקית.

עמיה ברק: כאשר אנחנו ערים לעובדה ולמצב שאם חברות כ"א שלא מוכנות לתת אינפורמציה לעובדות זמניות, כדי שיוכלו ליהנות בתקופות שהן לא עובדות, לקבל סכום של אבטלה.

עמיה ברק: זה מה שידוע לי.

במסקנות האלה: בפני הוועדה הוצגו הקשיים, העוולות והניצול בתנאי העסקה של עובדי חברות כ"א במגזר הממשלתי-ציבורי, ברשויות המקומיות ובפרטי.

במסקנות האלה: שהרוב מתוך העובדים לצערנו הן נשים ברמות השכר הנמוכות.

במסקנות האלה: הוועדה בשיתוף עם שדולת הנשים וארגוני נשים נוספים, תוביל מהלכים על-מנת לבחון את הנושאים הללו כדי לגרום לשינוי ולשיפור התנאים, כולל מה שיהיה ניתן בהיבט החקיקתי של העניין.

במסקנות האלה: במקביל אנחנו נפנה לשר התמ"ת, על-מנת שיבחן את הנושא וגם ייצור מצב אולי, להקמת אותו גוף שהוזכר כאן.

במסקנות האלה: תודה רבה.