הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 223, 2005-12-13 11:00

ענבל גבריאלי: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה.

ענבל גבריאלי: על סדר היום נושא מסגרות לטיפול בנערות ערביות במצוקה.

ענבל גבריאלי: בשבוע שעבר קיבלתי מכתב מהאגודה לזכויות האזרח, ובמקביל היתה פנייה של חבר הכנסת טיבי, בבקשה לקיים דיון בנושא.

ענבל גבריאלי: במכתב מתוארת תמונת מצב על נערות ערביות במצוקה.

ענבל גבריאלי: הוועדה הזאת עסקה פעמים רבות בנערות במצוקה בכלל.

ענבל גבריאלי: אני מוכרחה לומר שלא ידוע לי על ישיבה שיוחדה לנושא הנערות הערביות.

ענבל גבריאלי: תמיד זה הוזכר כדרך אגב כשדיברו על מסגרות טיפוליות, על "בתים חמים" ומסגרות אחרות לנערות במצוקה, ואז שמענו שיש "בית חם" גם ליהודיות דתיות וגם לערביות, ניסו לבדל אוכלוסיות יחודיות מכלל אוכלוסיית הנערות במצוקה.

ענבל גבריאלי: במכתב מתוארת תמונת מצב של קושי באיתור נערות במצוקה, וגם כאשר הן מאותרות יש קושי בטיפול, בעיקר בשל היעדר מסגרות, שנובע מן הסתם מהיעדר תקציבים.

ענבל גבריאלי: לא הייתי רוצה להסתפק במכתב הזה כדי לתאר את תמונת המצב.

ענבל גבריאלי: הייתי מבקשת לשמוע מהנוכחים תמונה קצת יותר מפורטת ונרחבת.

נעמאן פוקרא: אני מייצג את פורום מנהלי לשכות הרווחה בסקטור הערבי.

נעמאן פוקרא: לדעתי זה מתחיל באחד ונגמר באפס, כלומר מתחיל בקשיי איתור, בשל מחסור גדול בכוח אדם בלשכות ובבתי-הספר.

נעמאן פוקרא: הלשכות שצריכות להתמודד עם בעיות רבות ועם תיקים רבים יכולות לטפל בנערה במקרי חירום, אך לא מסוגלות להקצות עובד סוציאלי שיעשה פעולת איתור.

ענבל גבריאלי: לדעתך צריכה להיות עובדת סוציאלית שתטפל אך ורק באוכלוסיית הנערות הערביות במצוקה?

נעמאן פוקרא: שתטפל כאשר הן מופנות ושתאתר אותן לפני שמגיעות למצב קשה ממנו כאילו אין חזרה ואז נותר רק לסדר אותן במסגרת.

נעמאן פוקרא: בהיעדר די כוח אדם זה לא קורה.

נעמאן פוקרא: היום יש רק חצאי תקנים או רבע או שליש תקן במספר מועט של מועצות מקומיות, על-פי מה שהמנהל באותה רשות החליט לייעד מתוך התקנים שלו עבור נערות ערביות במצוקה.

ענבל גבריאלי: מתוך כמה?

נעמאן פוקרא: יש לשכות עם 2-3 עובדים, ויש לשכות עם 10 או 15 עובדים, תלוי בגודל הרשות.

נעמאן פוקרא: המגזר הערבי בנוי ברובו מכפרים של 5,000, 3,000, 7,000 או 10,000 תושבים ולכן גם הלשכות קטנות ומורכבות מ-3-6 עובדים, ועליהם לעבוד עם מפגרים, עם זקנים ועם משפחות.

ענבל גבריאלי: בלשכות שיש בהן 2 תקנים ומקצים חצי תקן לטיפול בנערות במצוקה - - -

נעמאן פוקרא: בשני תקנים אי אפשר להקצות חצי תקן לנערות במצוקה.

ענבל גבריאלי: אני שואלת על הלשכות הגדולות יותר, של 8, 10 או 15 תקנים.

ענבל גבריאלי: האם גם שם המצב קשה ולא מקצים תקנים בכלל לטיפול בנערות במצוקה או מקצים חצי תקן או תקן?

נעמאן פוקרא: בריינה למשל, ישוב של 14,000 תושבים, יש לי 8 תקנים וחצי, וביניהם עובדת נערות בחצי תקן.

נעמאן פוקרא: היא צריכה גם לטפל בנערות בעייתיות וגם לאתר.

נעמאן פוקרא: אני לא מדבר רק על ריינה אלא בכלל, אם אנחנו מסתכלים על הרכב האוכלוסייה הערבית, היא מורכבת ברובה מכפרים קטנים.

נעמאן פוקרא: נוצר מצב שאין די כוח אדם בתוך הלשכות לאתר נערות במצוקה, וגם אין כוח אדם בתוך בתי-הספר לעבוד במקביל ללשכה.

נעמאן פוקרא: הנערות נופלות גם בשל עצם היותן נערות, בניגוד לנערים.

נעמאן פוקרא: כאשר בחור נלחץ הוא יוצא לעבודה ויש לו אפשרות להיות עצמאי, ואילו בחורה לא יכולה לעזוב את הבית ולמצוא עבודה, לכן ברוב המקרים היא נשארת בלי כל מסגרת חינוכית ובלי כל מסגרת תעסוקתית, וגם בלי הורים שיבינו את הצרכים שלה, ולא מגיע אליה עובד סוציאלי.

נעמאן פוקרא: גם אם יש באותו ישוב עובד סוציאלי, רק במקרים בודדים נודע למשפחה שיש עובד סוציאלי שיכול לטפל בה.

נעמאן פוקרא: זה מעגל קסמים שלא נגמר.

ענבל גבריאלי: אתה אומר שהנערות לא יכולות לפנות לתעסוקה ונאלצות להישאר עם הורים שלא מבינים אותן.

ענבל גבריאלי: פעמים רבות נאמר כאן בדיונים על נערות במצוקה, שמקור המצוקה דווקא הבית, שם הנערות סובלות מהתעללות מינית, נפשית או פיזית.

נעמאן פוקרא: הנערה מופלית פעמיים, פעם אחת בגלל המסגרות ופעם שנייה בשל היותה בחורה ולא בחור, כי בחור יכול היה לצאת לעבודה, אבל היא מנוצלת בתוך הבית.

נעמאן פוקרא: אם היא נכשלת בלימודים עקב בעיות התנהגות או בעיות רגשיות או כל מיני בעיות, בשל ניצול, חלה אצלה נסיגה בלימודים, נסיגה בהסתגלות החברתית, ואז היא נתפסת כאילו אשמה בתוך הבית והופכת להיות השעיר לעזאזל ומנוצלת לעבודות הבית.

נעמאן פוקרא: זה מעורר אצלה כעס ואי רצון.

נעמאן פוקרא: מאות בחורות כאלה לא נמצאות בידיים של אף אחד, וזה חבל.

נעמאן פוקרא: זו הזעקה הגדולה שלנו, זה מעגל הקסמים.

נעמאן פוקרא: אין די כוח אדם שיאתר ויטפל, אין די תקציבים לעשות תוכניות לבחורות הללו.

נעמאן פוקרא: לאו דווקא מייד טיפול, צריך לבנות מועדונים, צריך לאפשר להן ללמוד מקצוע, כמו ביפו שם מאפשרים לנערות ללמוד להיות ספריות, ולתת שירותים נלווים ליד זה.

נעמאן פוקרא: אני לא בעד שירותים עם הסטיגמה 'נערות במצוקה' אלא מסגרות רגילות שבתוכן קל יותר לאתר אותן.

ענבל גבריאלי: בשל קוצר הזמן בין הבקשה לדיון ובין ההחלטה שלי לקיים אותו, ונחפזתי בשל חשיבות הנושא, אין לי מסמך מקיף עם נתונים.

ענבל גבריאלי: בדרך כלל מרכז המחקר והמידע של הכנסת מכין לנו מסמכים.

ענבל גבריאלי: האם יש לך אומדן כלשהו על מספר הנערות במצוקה ברחבי הארץ?

נעמאן פוקרא: אנחנו עושים עכשיו סקירה מעמיקה יותר.

ענבל גבריאלי: אולי תוכלו לומר לנו מספרים באומדן גס?

עולא שתייוי: על-פי הדיווחים של משרד הרווחה, יש כ-17,800 נערות במצוקה בכלל האוכלוסייה.

עולא שתייוי: אלה הנערות שאותרו, לא כל הנערות.

עולא שתייוי: על-פי אותם דיווחים אותרו וטופלו 4,167 נערות במצוקה באוכלוסייה הערבית.

ענבל גבריאלי: אלה הנערות המאותרות.

ענבל גבריאלי: אנחנו לא יכולים לדעת אם זה טיפה בים או חלק הארי של הנערות.

נעמאן פוקרא: זה טיפה בים.

נעמאן פוקרא: יש לי הערה חשובה מאוד בנושא הזה.

נעמאן פוקרא: זה המסמך של תע"ס (תקנון העובדים הסוציאליים), על פיו מחלקים את התקציבים.

נעמאן פוקרא: נסתכל על החלוקה: בתחום טיפול בנערות, שמאותרות וכבר מוכרות במשרד – היחידה זכאית לקבל 40% מהתקציב; בתחום מועדונים ו"בתים חמים" – מי שמחזיק בהם זכאי לקבל 25% מהתקציב; בתחום דירות מעבר – זכאים לקבל 15% מהתקציב; באזור עדיפות לאומית – זכאים לקבל 10% מהתקציב.

נעמאן פוקרא: במסמך הזה רואים הפליה בחלוקה של 50% מסך התקציבים, כי אם אין לנו עובד סוציאלי אז אין לנו דירת מעבר ואין לנו מועדונים, לכן אנחנו מקבלים פחות כסף.

נוואל אבו-חתום: אתה מתכוון שאין "בתים חמים" ואין דירות מעבר.

ואסל טאהא: בכל הסקטור הערבי יש דירת מעבר אחת בלבד.

נעמאן פוקרא: אני מדבר על 70 רשויות, שפרט לאחת מהן אין מסגרות מעין אלה ולכן הן סובלות מהפליה, מתחילות בתקציב נמוך ב-50% בגלל החלוקה כפי שמופיעה בנייר הזה.

עולא שתייוי: דירת המעבר היחידה במגזר הערבי נמצאת בנצרת.

ואסל טאהא: הוועדה ביקרה שם.

נעמאן פוקרא: היום בשירות לילד ולנוער במקום לשלוח ילדים למוסדות עושים המרת מכסות.

נעמאן פוקרא: היום עובדים בשיטה אחרת, של חזרה לקהילה.

נעמאן פוקרא: אם הבחורות שלנו נמצאות בקהילה אז בואו נשקיע בהן בקהילה ולא נקים עשרות דירות קלט.

נעמאן פוקרא: היום אנחנו יכולים להציל אותן, ולא בעוד 10 שנים כאשר הממשלה תיאלץ להקים מקלטים.

נעמאן פוקרא: דרושים תקציבים רבים יותר בקהילה, הקמת יותר מסגרות קהילתיות, כדי שנזדקק פחות למסגרות סגורות שעולות פי 10 או אף פי 100 לפעמים.

נעמאן פוקרא: תודה.

נדיה חילו: אני יועצת מעמד האישה במרכז השלטון המקומי, סגנית יושבת-ראש נעמ"ת, עובדת סוציאלית במקצועי, ועסקתי בתחום הזה כקצינת מבחן לנוער וקידום נוער, כלומר יש לי נגיעה לנערות במצוקה.

נדיה חילו: אני רוצה להתחיל בהתייחסות כללית, למרות שהתחלנו עם הפרטים, והם חשובים.

נדיה חילו: אי אפשר לנתק את בעיית הנערות במצוקה, היא גם בעיה בפני עצמה אבל גם חלק מבעיה חברתית כוללת, של מצוקות חברתיות שהחברה הערבית מתמודדת איתן היום, והנוער הערבי בפרט.

נדיה חילו: אני נוקטת בגישה, שכדי לפתור בעיה עלינו לשים אותה על השולחן על כל חלקיה, גם הפחות נעימים, להוריד את ההגנות ולהגיד מה חסר.

נדיה חילו: רק כך נוכל להתקדם.

נדיה חילו: לא מתוך טענות, אלא מתוך גישה אפקטיבית ופרודוקטיבית של הסתכלות קדימה.

נדיה חילו: בעיית הנערות במצוקה צפה בתקופה האחרונה בחברה הערבית יותר ויותר בשל מודעות גדולה יותר בקרב נשים ונערות ערביות.

נדיה חילו: זה חושף את הבעיה וגם נותן עידוד לנערות לפנות למסגרות ולגיטימציה לקבל טיפול.

נדיה חילו: לפי דעתי עלינו להתמקד בכמה נושאים.

נדיה חילו: דבר ראשון, במחסור בכוח אדם באופן כללי בשירותי הרווחה השונים, בשירותים החברתיים.

ענבל גבריאלי: באופן כללי – כן, אבל בתוך ההקצאה הקיימת.

נדיה חילו: ברור שצריך לעשות גם סדר עדיפות פנימי.

נדיה חילו: לא תמיד בסדרי העדיפויות הפנימיים של שירותי הרווחה עומד נושא הנערות במצוקה במקום גבוה.

נדיה חילו: דבר שני, יש בעיה פנימית בתוך החברה, שמנסה להגן על עצמה ולא לחשוף את הנושא הזה בשל אלמנטים שונים בתוך התרבות.

נדיה חילו: אמנם יש היום יותר פתיחות ויותר פנייה לשירותי הרווחה, אבל עדיין נוטים לעמעם את הבעיה ולשמור אותה בתוך התא המשפחתי, לא לצאת ולבקש עזרה.

נדיה חילו: דבר שלישי, יש בעיה בתוך מערכות החינוך.

נדיה חילו: עוד לפני האיתור צריך לבוא צעד של הסברה, לפני שמגיעים לבעיה.

נדיה חילו: השאלה מה מערכת החינוך עושה כדי להגביר מודעות, כדי לחשוף.

נדיה חילו: אילו תוכניות מופעלות בתוך המסגרות?

נדיה חילו: האם מנסים לדבר עם התלמידות ולנסות לעשות צעד מקדים של מניעה והסברה לפני שמגיעים למצוקות?

נדיה חילו: כאשר נערה מגיעה למצוקה יש בעיה של איתור, וגם אם מאתרים – בעיה בטיפול, וגם אם רוצים לטפל – אין די מסגרות.

נדיה חילו: אנחנו רואים רצף של מחסומים, רצף של מחדלים בעניין הזה.

נדיה חילו: יש בעיה של מסגרות, וגם אם נמצאה מסגרת אחת אין המשך טיפול.

נדיה חילו: וגם אם בסופו של דבר נערה הוצאה מהבית למסגרת כזו או אחרת או לטיפול, מה הלאה?

נדיה חילו: ואיך תוכל להתמודד עם הסטיגמות?

נדיה חילו: יש בעיה לאורך כל הרצף.

נדיה חילו: דיברו על כ-4,000 נערות במצוקה במגזר הערבי.

נדיה חילו: לדעתי אם ייכנסו לעומק ימצאו שמספרן גדול פי שלוש או פי ארבע, כי הבעיה לא מוצפת, אבל הרבה מאוד נערות לא מאותרות ולא מתגלות.

נדיה חילו: אני מכירה את זה בשטח.

נדיה חילו: כל האנשים היושבים כאן, שמייצגים את הממסד ואת הארגונים הוולונטריים ומעורבים בנושא, מכירים את זה מהשטח.

נדיה חילו: המספר הפורמלי לא מעיד על המצוקה, הגדולה פי כמה.

נדיה חילו: כל מי שפועל בשטח, בתפקידים מקצועיים או ציבוריים או בארגון התנדבות, יודע עד כמה הבעיה גדולה, ללא פתרונות מעשיים מקצועיים ואחרים, ויודע שלא ניתן טיפול.

נדיה חילו: אני מכירה את המסגרות.

נדיה חילו: אני לא רוצה לבטל את כל הטיפול שנעשה – הבת שלי במקרה אף היא עובדת סוציאלית בנערות במצוקה באזור לוד, ואני שומעת גם ממנה ויודעת על סוגי הבעיות איתן מתמודדים, אבל זה טיפה בים.

ענבל גבריאלי: בכל תחום, לא רק ברוב הפעמים אלא בכל הפעמים, בכל נושא שניגע המספרים המדווחים לעולם נמוכים מהמספרים בפועל.

נדיה חילו: כאן הפער גדול.

ענבל גבריאלי: יש לי תחושה שהפער בין המספרים המדווחים למספרים בפועל בחברה הערבית בנושא הנערות במצוקה גדול בהרבה, בגלל השמרנות, הסגירות והריחוק של החברה הערבית.

ואסל טאהא: הפער הגדול בין הבעיות שנחשפו ובין אלה שלא נחשפו נובע לא רק מהשמרנות.

ואסל טאהא: יש סיבות אחרות.

ענבל גבריאלי: אם ניקח לדוגמה נושא של אלימות במשפחה או של אלימות מינית, בחברה הישראלית בכלל יש פער גדול בין המספרים המדווחים ובין המספרים בפועל.

ענבל גבריאלי: אם ניקח את החברה החרדית, שם הפער גדול בהרבה, וגם בחברה הערבית, בגלל אופי שתי האוכלוסיות הללו.

ענבל גבריאלי: נניח שהיה לנו כוח אדם רב יותר, או שהיה מקרה קשה במיוחד, ואותרה נערה שאנחנו מזהים ומגדירים כנערה במצוקה.

ענבל גבריאלי: האם מצד המשפחה יש התנגדות כלשהי, ניסיון לייפות או לעדן את הדברים כדי למנוע הוצאת הנערה מהבית, בגלל הסטיגמות שדיברת עליהן?

נדיה חילו: המשפחות בחברה הערבית לא כולן מקשה אחת אלא יש מגוון.

נדיה חילו: יש משפחות שיתנו יד לטיפול וילכו עם הנערה ויחשפו, ויש שלא.

נדיה חילו: אבל בחברה הערבית עוצמת הכיסוי, הטיוח והטאטוא מתחת לשטיח כאשר מדובר בנערות גדול יותר, הן בהשוואה לסוגי בעיות נוספות והן בהשוואה לנערות במצוקה בחברה היהודית.

סוניה בולוס: אבל יש כלים לטיפול.

ואסל טאהא: רציתי להדגיש שבחברה שלנו השמרנות לא תמיד מונעת טיפול, בוודאי לא באופן עקבי.

ואסל טאהא: לפעמים דווקא בשל השמרנות מעוניינים מאוד שהבעיה תטופל.

ואסל טאהא: דבר שני, הבעיה תקציבית.

ואסל טאהא: לדעתי אם יקצו משאבים לנושא הזה אפשר יהיה לאתר הרבה בעיות, לחסוך הרבה בעיות, לטפל ולפתור הרבה בעיות.

עאידה תומא-סולימאן: אני מנכ"לית עמותת "נשים ונערות נגד אלימות", אחד הארגונים שביקש את הישיבה הזאת.

עאידה תומא-סולימאן: הקשבתי גם למר נעמאן פוקרא וגם לגברת נדיה חילו ואני בטוחה שהם הציגו תמונת מצב נכונה.

עאידה תומא-סולימאן: אבל הייתי רוצה להדגיש כמה נושאים, כארגון שמטפל ויש לו מסגרות שתומכות בנערות במצוקה כבר 13 שנים.

עאידה תומא-סולימאן: היינו הארגון הראשון במגזר הערבי שהתחיל לעבוד בנושא הזה.

עאידה תומא-סולימאן: ניהלנו במשך 10 שנים את מקלט הנערות במצוקה היחיד הפועל היום במגזר הערבי.

עאידה תומא-סולימאן: מנהלת המקלט נמצאת אתנו.

עאידה תומא-סולימאן: יש לנו מרכז סיוע שפועל עשרים וארבע שעות ביממה ומקבל פניות.

עאידה תומא-סולימאן: עשינו גם מחקר בנושא הזה.

עאידה תומא-סולימאן: כך שאולי אני מביאה את התמונה מהשטח.

נדיה חילו: אתם המומחים בנושא הזה.

ענבל גבריאלי: נשמח לשמוע באופן מפורט יותר.

עאידה תומא-סולימאן: דובר על בעיה של תקנים, וברור שיש בעיה של תקנים.

עאידה תומא-סולימאן: אם בכל הארץ יש 20.8 תקנים קבועים לטיפול בנערות במצוקה באוכלוסייה הערבית ברור מאליו שזה לא מספיק.

עאידה תומא-סולימאן: נכון שיש עוד תקנים שבאים כתקציב פעולה, אבל הם לא תקנים קבועים.

נעמאן פוקרא: זה נפסק.

נעמאן פוקרא: אין יותר תקנים שבאים כתקציב פעולה.

עאידה תומא-סולימאן: יש דוגמה קלסית, של ישוב שאותרו בו 4 נערות במצוקה.

עאידה תומא-סולימאן: כאשר הכניסו עובד נערות במצוקה בחצי משרה המספר קפץ מייד כלפי מעלה.

עאידה תומא-סולימאן: אי אפשר לאתר נערות מבלי לעשות פעולה מקיפה.

עאידה תומא-סולימאן: נכון שיש שמרנות, נכון שיש משפחות שלא רוצות לחשוף את הבעיות, אבל בלי עובד סוציאלי שיעבוד בשטח ויאתר אין על מה לדבר.

עאידה תומא-סולימאן: אחרת, נחכה עד שהמצב יידרדר, או שהנערה תנסה להתאבד, או שיהיה מקרה של הריון מחוץ לנישואין ולא יידעו מה לעשות, או שיהיה מקרה חמור יותר.

עאידה תומא-סולימאן: דבר שני, חשוב לדבר על המסגרות התומכות בבתי-הספר, תקנים ליועצים ולפסיכולוגים.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו יודעים שגם בעניין הזה אנחנו בתת-תקנים.

עאידה תומא-סולימאן: בבתי-ספר רבים אין תקן כזה וזה מקשה עוד יותר על האיתור.

ענבל גבריאלי: בחלק מבתי-הספר אין אפילו יועץ או יועצת?

עאידה תומא-סולימאן: יש בתי-ספר רבים ללא יועצים ואז האיתור נעשה יותר ויותר קשה.

עאידה תומא-סולימאן: חייבות להיות תוכניות מניעה בבתי-ספר.

עאידה תומא-סולימאן: הארגון שלנו מפעיל תוכנית שנכנסת לבתי-ספר.

עאידה תומא-סולימאן: מדי שנה אנחנו מגיעים לכ-45 בתי-ספר, לשכבות מעל בית-הספר היסודי, ומעבירים לבני הנוער כ-800 שעות של שיעורי מניעה, אבל זה בכוחות הדלים של ארגון וולונטרי.

עאידה תומא-סולימאן: אם זה לא ייכנס לתוכנית של משרד החינוך לא נוכל להמשיך בצורה הזאת.

עאידה תומא-סולימאן: דבר נוסף, חשוב לחזק את המסגרות התומכות בנערות במצוקה פרט לבתי-הספר, כמו הוסטלים או מעונות.

עאידה תומא-סולימאן: הארגון שלנו מפעיל, ביחד עם משרד הרווחה, את דירת המעבר היחידה בארץ לנערות ערביות, שיכולה לקלוט 6 נערות מכל הארץ.

עאידה תומא-סולימאן: משרד הרווחה מממן 50% מסל השירותים ואנחנו מממנות את היתר.

ענבל גבריאלי: אני מבקשת שתעצרי כאן בינתיים.

ענבל גבריאלי: אני רוצה לשמוע את משרד הרווחה.

חיותה שנבל: אני מנהלת השירות לנערות וצעירות במשרד הרווחה.

חיותה שנבל: לפני שאפרט את העשייה שלנו, לדעתי גוף משמעותי נוסף שצריך היה לשבת על-יד השולחן זה משרד החינוך.

ענבל גבריאלי: שתי נציגות של משרד החינוך יושבות כאן, הן מדריכה במגזר הבדואי והן מדריכה בשפ"י.

ענבל גבריאלי: נשמע אותן מייד.

חיותה שנבל: הם השותפים שלנו הן בשלב המניעה והן בשלב האיתור.

ענבל גבריאלי: הרשי לי למקד אותך בשאלה.

ענבל גבריאלי: אני מזכירה שהוועדה הזאת דנה לא אחת בנושא נערות במצוקה.

ענבל גבריאלי: אנחנו יודעים פחות או יותר מה הפתרונות.

ענבל גבריאלי: אני לא רוצה להיכנס כעת – הגם שזה חשוב מאוד – כפי שאמר חבר הכנסת טאהא, הבעיה תקציבית.

ענבל גבריאלי: ככל שיהיו יותר תקנים ויותר עובדים סוציאליים ויותר מיזמים ויותר תוכניות חינוכיות ותוכניות מנע נוכל לאתר יותר ונוכל לטפל יותר.

ענבל גבריאלי: נעזוב את זה כרגע בצד.

ענבל גבריאלי: במיוחד לאור הטלטלות הפוליטיות, אנחנו לא יכולים להגיד: עכשיו ניאבק בתקציב החדש.

ענבל גבריאלי: אבל במסגרת הקיימת, בתקנים הקיימים, מדוע החלוקה כל-כך לא תואמת את המציאות?

ענבל גבריאלי: אני כבר לא מדברת על שוויון.

ענבל גבריאלי: אל מול 4,167 נערות מדווחות – וכידוע יש פער גדול מאוד בין המצב בפועל ובין המספרים המדווחים – יש דירת מעבר אחת, שיכולה לטפל ב-6 נערות בלבד.

חיותה שנבל: לפני שאשיב לשאלתך אני מבקשת לומר שני משפטים מקדימים.

חיותה שנבל: במגזר הערבי אנחנו מטפלים ב-4,000-4,100 נערות, והמספר הזה נשאר פחות או יותר קבוע ב-3 השנים האחרונות.

חיותה שנבל: כוח האדם, התקנים שיש לנו לטיפול בנערות ערביות – כפי שכולם יודעים, משרד הרווחה ב-10 השנים האחרונות לא הוסיף שום תקן בשום תחום, ובוודאי לא בתחום הנערות במצוקה.

חיותה שנבל: בשנה האחרונה הצלחנו, ורק לנערות ערביות במחוז הצפון, לקבל תקן ורבע, שחולק על פני 5 לשכות.

חיותה שנבל: זה היה חריג מאוד, כי המשרד לא נותן תוספות.

חיותה שנבל: בשנים האחרונות מימנו מספר תקנים מתוך תקציב הפעולה שלנו שהיו מיועדים לטיפול בנערות, אולם מרכז השלטון המקומי הודיע שהוא אוסר על המשרד לתקצב מתוך תקציבי פעולה תקנים לטיפול בנערות, לכן המימון הזה נפסק ואז הצלחנו להשיג את התקן ורבע.

ואסל טאהא: תקן ורבע ל-5 לשכות?

ואסל טאהא: רבע משרה לכל לשכה?

חיותה שנבל: קיבלנו את זה כאשר פרופ' גולדברגר עדיין היה במשרד, בתחילת שנת העבודה 2005.

חיותה שנבל: כפי שנאמר כאן, יש לנו 28.15 תקנים לטיפול בנערות במצוקה במגזר הערבי.

חיותה שנבל: אני רוצה לעשות השוואה לכלל הנערות.

חיותה שנבל: מתוך 17,000 נערות שטופלו ב-2005, כ-13,000 יהודיות וכ-4,000 ערביות – בערך רבע.

חיותה שנבל: על-פי המחקרים שערך מכון ברוקדייל על נערות במצוקה, במדינת ישראל מטופלות 31,000 נערות במצוקה עד גיל 18.

חיותה שנבל: נכון שהדיון היום מתמקד רק בנערות ערביות.

חיותה שנבל: כשירות לדעתי אנחנו עושים את המרב.

חיותה שנבל: השגנו תקציבים מתקציבים כלליים לנערות במצוקה.

ענבל גבריאלי: אמרת שיש 28.5 תקנים המיועדים לנערות במגזר הערבי.

ענבל גבריאלי: מתוך כמה?

חיותה שנבל: יש לנו כ-140-150 תקנים, זה משתנה כל הזמן, שגם הם לא כולם ייחודיים.

חיותה שנבל: עובדת בלשכה יכולה להיות פקידת סעד, ראש ועדת החלטה ולשאת בעוד תפקיד, וגם עובדת נערות.

חיותה שנבל: אין ספק שכדי לטפל בנערות במצוקה – אולי כמו בתחומים רבים אחרים – אנחנו זקוקים לשני משאבים: קודם כול משאבי כוח אדם, ולצדם משאבי תקציבים.

חיותה שנבל: יושבת כאן גברת נוואל אבו-חתום, המפקחת המחוזית בשירות, אבל יש לה גם ראייה ארצית והיא דוחפת את זה חזק מאוד בכל אחת מהלשכות במחוז הצפון, ויש שם כ-60 לשכות.

חיותה שנבל: כמדיניות, גם בלשכות במגזר הערבי שאין בהן עובדת נערות, אבל אנחנו יודעים שניתן לעשות פרויקט כלשהו לנערות, או עבודה קבוצתית, או פרויקט העשרה, משהו שקשור לנערות במצוקה אנחנו כן מתקצבים את הרשות כדי שעובדת כלשהי תעשה עבודה עם נערות.

חיותה שנבל: בשנים האחרונות הכנסנו שינויים במדיניות, גם הכתובה, לגבי הנערות הערביות כי חשוב לנו לקדם את הנושא הזה ולהגיע לתוצאות.

חיותה שנבל: חשוב לציין, וכאן אני חוברת למה שאמרה גברת נדיה חילו ואני רוצה קצת לחדד את זה, כשירות פיתחנו כל מיני מסגרות תומכות לטיפול בנערות, מעבר לטיפול הישיר בנערות במצוקה – כמו "הבתים החמים", המועדון, המועדונים הטיפוליים, קבוצות טיפול שונות בנערות, המקלט הארצי לנערות, דירת המעבר וכולי.

חיותה שנבל: יש מסגרות, כמו המקלט ארצי לנערות, שבתקופות מסוימות לא נמצא בתפוסה מלאה.

חיותה שנבל: האם מישהו שאל למה המקלט לא עומד בתפוסה מלאה?

קריאה: אתם שואלים למה?

חיותה שנבל: אנחנו שואלים, ואנחנו גם מקבלים תשובות.

חיותה שנבל: אני מבקרת בהרבה מאוד לשכות, יוצאת לביקורים וסיורים.

חיותה שנבל: יש היום תנודות במגזר הערבי, כמו גם במגזר היהודי.

חיותה שנבל: בעניין הזה אין הרבה הבדל, רק שבמגזר הערבי התהליכים 10 שנים מאוחר יותר.

חיותה שנבל: יש היום רשויות שמעדיפות לא להוציא את הנערה מתוך הקהילה.

חיותה שנבל: אנחנו גם יודעים איך החברה מסתכלת כאשר נערה יוצאת מהבית.

נעמאן פוקרא: זה לא רלוונטי.

חיותה שנבל: תנו לי להגיד את מה שאני, כמי שאחראית על השירות לנערות וצעירות בארץ, רוצה להגיד.

נעמאן פוקרא: השיטה הזאת נמשכת במשך שנים.

נעמאן פוקרא: במגזר הערבי יש 25% מאוכלוסיית הנערות במצוקה אך מקבלים רק 7% מהתקציב.

ענבל גבריאלי: הייתי נוטה לקבל את הדברים שלה, לא ככלל, אלא כבעיה שקיימת באחוזים כאלה או אחרים.

ענבל גבריאלי: גם גברת נדיה חילו דיברה על כך שחלק מהמשפחות תומכות ודוחפות, גם אם זה כרוך בהוצאת הנערה מהבית, אולם יתכן שחלק מהמשפחות לא תומכות.

ענבל גבריאלי: אני לא יודעת אם זה הרוב או חלק מינורי.

ענבל גבריאלי: אני מבקשת לאפשר לגברת חיותה שנבל לסיים את דבריה.

חיותה שנבל: אף אחד מאתנו לא אוהב ביקורת.

חיותה שנבל: גם אני, אם יתחילו לבקר את המערכת שלי גם לי תהיה מערכת הגנה, זה ברור מאוד.

חיותה שנבל: אבל אומר רק בשני משפטים, אם אשווה את מה שקורה היום בחברה החרדית – החברה החרדית נמצאת בפיגור גדול בהרבה מאשר החברה הערבית.

חיותה שנבל: אני שותפה וחברה בוועדה גדולה מאוד בביטוח הלאומי.

חיותה שנבל: קבוצת רבנים פנתה לביטוח הלאומי וביקשה שנזמן את כל הגופים העוסקים בטיפול יחד איתם כדי להתחיל לתכנן תוכניות לנערות חרדיות שעד היום לא הגיעו אליהן בכלל, ואנחנו מטפלים ב-350 נערות חרדיות.

חיותה שנבל: למה?

חיותה שנבל: כי המגזר החרדי עד התקופה האחרונה טיפל ככל שיכל בתוך עצמו.

חיותה שנבל: יש דברים מאפיינים מבחינה סוציולוגית בתוך קבוצות סגורות, בקבוצות בהן מבחינה תרבותית הדברים סגורים.

חיותה שנבל: אין ספק שהמגזר הערבי הלך הרבה יותר קדימה, ומהר יותר, זה נכון, ואני אהיה הראשונה שתתמוך בכל מאבק כדי שנקבל תוספת תקנים.

ענבל גבריאלי: החברה הערבית פחות סוגרת עצמה לשינויים האלה מאשר החברה החרדית.

חיותה שנבל: בוודאי, היא גם יותר מעורבת בקהילה הכללית.

חיותה שנבל: אבל אל תבטלו לגמרי את מה שקיים.

חיותה שנבל: תגידו שחסר, תגידו שרוצים עוד, אבל לא צריך לבטל את מה שנעשה.

עאידה תומא-סולימאן: מי מבטל?

ענבל גבריאלי: גברת חיותה שנבל, הקשבתי לדבריך, אולם לא קיבלתי תשובה.

ענבל גבריאלי: אני מקבלת את דבריך כעמדת משרד הרווחה, אחרת לא היית יושבת אתנו כאן.

ענבל גבריאלי: 4,000 נערות ערביות מתוך כ-17,800 נערות זה רבע.

ענבל גבריאלי: אם אנחנו רוצים לעשות התאמה בין הטיפול ובין הצורך שהבעיה מעלה, היינו רוצים שרבע מבין 140-150 התקנים יוקצו לטיפול בנערות הערביות.

ענבל גבריאלי: את אומרת שבין החברה הישראלית היהודית החילונית, החברה הישראלית הערבית והחברה הישראלית היהודית החרדית יש מדרג מסוים.

ענבל גבריאלי: הבעיה הגדולה ביותר נמצאת בחברה החרדית, אבל שם אין עדיין פתיחות.

ענבל גבריאלי: כרגע החלה פתיחות בחברה הערבית ולכן היינו צריכים להקצות אפילו יותר מרבע מהתקנים לחברה הערבית.

ענבל גבריאלי: כרגע יש דירת מעבר אחת שיכולה לקלוט לשורותיה 6 נערות, ויש 28.15 תקנים למגזר הערבי.

ענבל גבריאלי: אנחנו יכולים לצעוק כנראה עד המקומות הגבוהים ביותר אך לא נקבל תקנים חדשים, וגם בהצעת ההחלטה לדעתי כך עלינו להחליט.

ענבל גבריאלי: השאלה איך במסגרת הקיים נוכל לשנות את החלוקה.

ענבל גבריאלי: למה עדיין רק זה מוקצה, כאשר ברור שהבעיה עמוקה יותר מאשר באוכלוסיות אחרות?

חיותה שנבל: אנחנו כשירות לא בעלי בית על התקנים הקיימים.

חיותה שנבל: למשל אם ידוע לי שברשות מסוימת עובדת מתפקדת פחות טוב, או לא מתפקדת, או יש בעיה כלשהי – אין לי שום אפשרות כמנהלת רשות לקחת את התקן מרשות X ולהעבירה לרשות Y. התקנים הם לא של השירות.

ענבל גבריאלי: ומה עם הקמת מקלטים ודירות מעבר?

חיותה שנבל: זה כבר עניין של פיתוח.

חיותה שנבל: לגבי המקלטים, היום אין לנו פניות ולא ידוע לנו על מחסור במקומות לנערות במקלט.

חיותה שנבל: מקלט זה הקצה של הרצף לגבי נערות.

חיותה שנבל: אילו היינו יודעים על רשימת המתנה של 15-25 נערות למקלטים היינו חושבים על פתיחת מקלט נוסף.

ענבל גבריאלי: מתוך 4,167 נערות שמטופלות כרגע, רק ה-6 שנקלטות בדירת המעבר הן הנערות שידוע לכם שיש מקום להוציא אותן מביתן, או שיש מוכנוּת להוציאן, או צורך להוציא אותן מהבית?

קריאה: לא.

ואסל טאהא: יש לחץ לתת פתרונות לנערות.

ואסל טאהא: זה לא רק 6 נזקקות.

ואסל טאהא: הייתי מעורב בכמה מקרים שהיה לחץ בלשכות, אבל לא היה מקום לקלוט נערות במצוקה.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו יכולים לדבר על 40 נערות שהיו צריכות לצאת מן הבית ולהגיע למקלטים.

נעמאן פוקרא: לא התייחסת לתקציבים, אלא רק לכוח אדם.

נעמאן פוקרא: איפה התקציבים?

ענבל גבריאלי: כוח אדם זה תקציב.

נעמאן פוקרא: כוח אדם זה רק חלק מהתקציב.

ענבל גבריאלי: כוח אדם זה תקציב.

ענבל גבריאלי: אם יתנו תקציבים צבועים ויגידו: זה רק לפרויקטים, לא יוכלו להפעיל את זה ללא כוח האדם שיאתר את הנערות.

ענבל גבריאלי: כוח אדם זה החלק המקדמי.

נעמאן פוקרא: גברת שנבל לא סקרה בפנינו את תקציב הפעולות.

ענבל גבריאלי: אנחנו מנסים להיות מציאותיים ולעשות תיקון דווקא בתוך הקיים.

ענבל גבריאלי: בפעם הבאה נוכל לדבר על הגדלת תקציבים.

נעמאן פוקרא: אני מדבר דווקא על החלוקה הקיימת בתוך השירות.

ענבל גבריאלי: שאלתי את גברת חיותה שנבל למה יש רק דירת מעבר אחת – זה חלוקת התקציבים במסגרת הקיים.

חיותה שנבל: התקציב עצמו מחולק לטיפול שוטף בנערות בקהילה, לפרויקטים ולתוכניות ארציות.

ענבל גבריאלי: אני מאמינה שההקצאה על דירת מעבר אחת מבין כלל הדירות משקפת פחות או יותר את החלוקה גם בכוח אדם וגם בפרויקטים האחרים.

ענבל גבריאלי: את אומרת שזה בהתאם לצורך ולא ידוע לך על רשימת המתנה.

חיותה שנבל: אל"ף, אנחנו לא יודעים על ממתינים.

חיותה שנבל: בי"ת, היום פועלות 7 דירות מעבר לנערות יהודיות.

חיותה שנבל: אין לנו 30 דירות מעבר.

חיותה שנבל: דירות מעבר מיועדות לנערות בגילאי 18 פלוס, זה ממש השלב האחרון בשיקום.

חיותה שנבל: אגב, בדירת המעבר של הנערות הערביות משקיעים תשומות גדולות הרבה יותר, בנינו לה תעריף מיוחד, מפני שהנערות הללו לא מסוגלות לקבל את כל העצמאות שהנערות היהודיות מסוגלות לקבל ולכן אנחנו צריכים יותר כוח אדם.

חיותה שנבל: זאת דירה הרבה יותר יקרה ולכן אנחנו מפעילים אותה באמצעות מכרז עם העמותה.

ענבל גבריאלי: אם מחר אעביר לך רשימה של 50 נערות שעונות לקריטריונים, נערות במצוקה בגילאים הנכונים, יש מה לעשות איתן?

חיותה שנבל: אנחנו נשב ונדון.

חיותה שנבל: אנחנו מסיימים כעת את שנת התקציב 2005.

חיותה שנבל: ברגע שנקבל תקציב לשנת 2006, או 1 חלקי 12 מהתקציב, ואני מניחה שכך יהיה, נתיישב יחד עם האנשים העוסקים בתחום בשירות, גם עם המפקחת וגם עם המפקחים האחרים ונקבל החלטות.

ענבל גבריאלי: נניח ש-20 מתוך ה-50 הללו עומדות אפילו בסכנת חיים - - -

חיותה שנבל: נערות שנמצאות בסכנת חיים זקוקות למסגרת הנעולה, באחריות חסות הנוער, זו המסגרת שאמורה להיפתח בג'וליס.

חיותה שנבל: על-פי החלטת בג"ץ המסגרת אמורה להיפתח.

חיותה שנבל: בימים אלה הסתיים המכרז, עומדים לפתוח את מעטפות המכרז.

חיותה שנבל: כאשר יימצא המפעיל המתאים מתוך הפונים, בחודש ינואר עומדים לפתוח מסגרת נעולה לנערות ערביות בה יוכלו לקלוט 24 נערות.

חיותה שנבל: אגב, זה המקביל ל"צופיה".

ענבל גבריאלי: אני מתנצלת שאני מציקה.

ענבל גבריאלי: חלילה אני לא רוצה לפקפק סתם כך או לפגוע.

ענבל גבריאלי: דברי כעת לא מבוססים, אלא זו תחושה.

ענבל גבריאלי: אולי אני טועה, ואם כן אקח מילותי בחזרה.

ענבל גבריאלי: אבל נראה לי שלטענה ש"אין דרישה" ו"אין רשימת המתנה" אין אחיזה במציאות.

ענבל גבריאלי: אני רוצה לשמוע.

ענבל גבריאלי: אם מחר אעביר לך רשימה של 50 נערות שעומדות בקריטריונים - - -

חיותה שנבל: אם אצטרך למצוא לצורך העניין עוד 150,000 שקל כדי לפתוח דירות נוספות, ביחד עם עמותה כלשהי, ולצאת למכרז, נעשה "שיפטינג" בתוך השירות.

חיותה שנבל: לא אמרתי שלא, אבל הכול בהתאם לצרכים.

חיותה שנבל: בשנה שעברה סגרנו 3 דירות מעבר במגזר היהודי.

חיותה שנבל: למה?

חיותה שנבל: כי תפקודן היה כזה שהיינו צריכים לסגור אותן.

חיותה שנבל: אגב, יש עוד נושא, שדרוג של "הבתים החמים".

חיותה שנבל: 6 "בתים חמים" במגזר הערבי ייכנסו לשדרוג במשך 3 שנים בעלות כוללת של 2.5 - - -

ענבל גבריאלי: כמה ימים בשבוע פועלים "הבתים החמים" הללו?

חיותה שנבל: הם יופעלו 5 ימים בשבוע, מבוקר עד ערב.

חיותה שנבל: זאת מטרת השדרוג.

חיותה שנבל: זאת תהיה התוכנית הגדולה ביותר של השירות.

ענבל גבריאלי: "הבתים החמים" במגזר היהודי גם כן פועלים 5 ימים בשבוע?

חיותה שנבל: יש לנו מספר בתים שפועלים כך.

חיותה שנבל: מטרת השדרוג, שהבתים יעבדו 5 ימים בשבוע.

חיותה שנבל: כרגע לא עובדים 5 ימים בשבוע.

חיותה שנבל: יש בתים הפועלים יומיים בשבוע, יש הפועלים 3 ימים בשבוע, ויש הפועלים 4-5 ימים בשבוע.

חיותה שנבל: בשדרוג כל "בית חם" כזה יקבל 50% תוספת לעובדת סוציאלית רק ל"בית החם".

חיותה שנבל: זה אחד הפרויקטים הכי גדולים של השירות.

ענבל גבריאלי: מה ממוצע התקצוב של "בית חם" כרגע?

חיותה שנבל: כרגע זה לא נקבע לפי סל שירותים, אלא תלוי במספר הנערות, בתוכניות שמפעילים ובתקציב של אותו מחוז.

חיותה שנבל: מתוך 22 בתים שאנחנו מתקצבים, 6 בתים מתוקצבים במגזר הערבי.

חיותה שנבל: העלות של "בית חם" במתכונת הנוכחית עד 140,000 שקל.

ענבל גבריאלי: התקציב השנתי של "הבית החם" בו ביקרתי 20,000 שקלים.

חיותה שנבל: מתוך תקציב של 6 מיליון שקל, איך לדעתך היינו מגיעים ל-50 בתים?

חיותה שנבל: מ-20 מיליון שקל שאין לנו?

ענבל גבריאלי: אולי לא יהיה נעים לשמוע, אך הייתי מעדיפה ש"הבית החם" הזה לא יתקיים וש-20,000 השקלים יוקצו למשהו אחר.

חיותה שנבל: אני חולקת עליך.

ענבל גבריאלי: פגשתי נערות שמשוטטות ברחובות או חוטפות מכות בבית, אבל "הבית החם" פתוח רק 2-3 ימים בשבוע.

חיותה שנבל: האם בדקת מה קורה בעיריית באר-שבע בכלל?

חיותה שנבל: עיריית באר-שבע נמצאת במצב חמור ביותר.

חיותה שנבל: היה אמור להיות שם פי שתיים כוח אדם.

חיותה שנבל: אז מה?

חיותה שנבל: כאשר מבקר המדינה הוציא את דוח מספר 49, ויש תוכנית גדולה לפיתוח תוכניות עבור נערות במצוקה, האם משרד האוצר היה מוכן לחתום עליה?

חיותה שנבל: אני מוכנה לקבל את כל ההתקפות, אך אני לא יכולה להיות אחראית על הכול.

נעמאן פוקרא: התקציבים לא מחולקים היטב.

חיותה שנבל: מתוך מה שיש לי היום אני נותנת 2.6 מיליון שקל למגזר הערבי.

ענבל גבריאלי: תודה רבה.

סוניה בולוס: אני מהאגודה לזכויות האזרח.

סוניה בולוס: מה שחסר לי בדיון הזה כשמדברים על נערות במצוקה – השיח כאן הוא סוג של כיבוי שריפות: כאן חסר זה ושם חסר זה.

סוניה בולוס: לא שמעתי כאן שיח על זכויות האדם.

סוניה בולוס: יש גורמים – אני לא רוצה להאשים – שעדיין לא הפנימו שלא מדובר בנערות שמבקשות טובה מהמדינה, אלא בהגנה על זכות לחיים ועל זכות לשלמות גופנית של קטינים.

סוניה בולוס: זאת זכות חוקתית.

סוניה בולוס: השיח החוקתי חסר מאוד בדיון הזה.

סוניה בולוס: זה לא ברור.

סוניה בולוס: זה לא נאמר.

ענבל גבריאלי: אם זה לא ברור, אאפשר לך לסיים לומר את הדברים כדי שיירשמו בפרוטוקול.

ענבל גבריאלי: השיח הציבורי הזה התקיים ללא קול, באופן שקט, כאשר המסקנה החד-משמעית שלו, שהזכות הזאת קיימת, ולפיכך אנחנו יושבים כאן ודנים על המשך השרשרת הזאת.

סוניה בולוס: אני רוצה להתייחס גם לטענות ספציפיות.

סוניה בולוס: למשל הטענה שהאיתור קשה יותר כי מדובר בחברה שמרנית.

סוניה בולוס: אי אפשר להכחיש שמדובר בחברה שמרנית וזה אולי משפיע על האופן בו מטפלים בנערות, אבל אל לנו לשכוח שיש כלים משפטיים, כמו חוק הנוער (טיפול והשגחה).

סוניה בולוס: גם אם ההורים מתנגדים שהילדה תצא מן הבית אפשר לפנות לבית-המשפט ולהוציא צו.

סוניה בולוס: יש כלים משפטיים להתמודד עם התנגדות המשפחה ואי אפשר להיתלות כל הזמן בטענה שזו חברה שמרנית.

ענבל גבריאלי: אגב, גם בחברה לא שמרנית אם המשפחה מתנגדת לפעמים לא יעזור שום דבר, לא בית-המשפט ולא גורמי הרווחה, ואני אומרת את זה בצער.

סוניה בולוס: יש כלים לטפל בזה.

ענבל גבריאלי: אני רוצה לעשות כאן סדר.

ענבל גבריאלי: ההבדלה של החברה הערבית המסורתית מהחברה הישראלית היהודית החילונית לא נובעת מסטיגמה שרוצים גורמים כאלה או אחרים להצמיד לחברה הערבית.

ענבל גבריאלי: עובדה שקיים שוני.

סוניה בולוס: אנחנו לא מכחישים שקיים שוני.

סוניה בולוס: באגודה לזכויות האזרח טיפלנו בעניין סגירת ההוסטל הארצי היחיד שפעל בשפרעם.

סוניה בולוס: ההוסטל סבל מתת-תפוסה כרוני, וברור מדוע, זאת לא היתה הפתעה, אבל בכל זאת חשבנו שמשהו לא מסתדר כאן.

סוניה בולוס: כאשר יש כה הרבה נערות במצוקה במגזר הערבי פשוט לא הגיוני שאין נערות המתאימות להגדרה של המסגרת הזאת.

סוניה בולוס: בתשובה שקיבלנו ממשרד הרווחה פרופ' גולדברגר אמר שיש הרבה נערות ערביות במצוקה, אבל הן מאותרות בשלב כה מאוחר כשמצבן כה חמור עד שצריך להכניס אותן למסגרת נעולה.

סוניה בולוס: מצב תת-התפוסה הכרוני נובע מבעיית השורש, שאין תקנים לאיתור נערות במצוקה.

ענבל גבריאלי: צריך להתחיל עוד קודם לכן, בתוכניות מניעה.

סוניה בולוס: צורמת מאוד הקלות הבלתי נסבלת בה אנחנו אומרים: בסדר, נפנה נערות למסגרת נעולה.

סוניה בולוס: מדובר בנערות שלא עשו שום עבירה פלילית.

סוניה בולוס: להפנות אותן למסגרת דומה לבית-סוהר – זאת פגיעה קשה בזכותן לחופש ולחירות.

סוניה בולוס: אף אחד לא מדבר על זה.

סוניה בולוס: העלינו את הנושא הזה כאשר טיפלנו במעון "צופיה", ואת היית שותפה לזה.

סוניה בולוס: הגישה הזאת, להפנות נערות צעירות למסגרת קשוחה יותר מבית-סוהר - - -

ענבל גבריאלי: פגשתי שם נערות במצוקה שלא עשו שום עבירה פלילית.

סוניה בולוס: כמעט 98% מהן לא עשו שום עבירה פלילית ונמצאות במסגרת קשוחה יותר אפילו מבית-סוהר.

סוניה בולוס: חייבים לדבר גם על זכויות היסוד של הנערות הללו.

סוניה בולוס: לדעתי קשה להעתיק מודלים שפועלים במגזר החילוני הישראלי היהודי אל המגזר הערבי.

סוניה בולוס: לדעתי הנושא הזה מחייב דיון.

סוניה בולוס: ברור שיש בעיה רצינית, גם במערכת החינוך ובבתי-הספר, גם במשפחות, גם בלשכות הרווחה.

סוניה בולוס: אולי הגיע הזמן להקים צוות עבודה שיבדוק ויבנה תוכנית המותאמת לצרכים האמיתיים של המגזר הערבי, במקום לעבוד בשיטה של כיבוי שריפות.

סוניה בולוס: זה לא עובד, כל פעם מתחילים לטפל בנקודה מסוימת ואחר-כך רצים לטפל בנקודה אחרת.

סוניה בולוס: הגיע הזמן לחשוב על תוכנית המתאימה לשוני התרבותי.

סוניה בולוס: להגיד שיש שוני תרבותי זה לא יצירת סטיגמה, להיפך.

סוניה בולוס: יש מחקרים המאוששים שאנשים שמגיעים מתרבות שונה – אולי יש להם צרכים שונים, אולי שיטת הטיפול צריכה להיות שונה.

סוניה בולוס: לא נכון רק להעתיק מודלים.

ענבל גבריאלי: לא אולי.

ענבל גבריאלי: בטוח.

ענבל גבריאלי: מר נעמאן פוקרא הצביע על כך שבמגזר הערבי הבעיה חמורה עוד יותר, משום ההפליה הפנים-משפחתית שקיימת כלפי נשים.

ענבל גבריאלי: זה כבר תופעה שמצריכה טיפול שונה.

ענבל גבריאלי: הדברים לא נאמרים על מנת להדביק תווית כזו או אחרת.

ענבל גבריאלי: אנחנו רוצים להיות מציאותיים ולראות את התמונה כפי שהיא באמת או רוצים להיזהר מסטיגמות ואז לפספס בטיפול?

סוניה בולוס: אני שואלת איפה נציגי משרד האוצר.

סוניה בולוס: הם אחראים בצורה ישירה לתקצוב החסר.

ענבל גבריאלי: אנחנו מחפשים אותם כבר כמה ישיבות.

ענבל גבריאלי: הוועדה שלחה מכתב חמור מאוד למשרד האוצר.

סוניה בולוס: יש לנו ביקורת על האופן בו מטפלים בנערות במצוקה, וגם על הוצאת הנערות והשמתן במסגרת נעולה, אבל אנחנו מבינים שגם משרד הרווחה במצוקה כי אין כסף.

סוניה בולוס: אבל זה לא מצדיק הרבה דברים שקורים היום בשטח.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו צריכים ללחוץ ביחד על משרד האוצר.

ואסל טאהא: חשובה גם קביעת סדר העדיפויות בכל משרד ומשרד.

ואסל טאהא: צריך להקדיש תשומת לב לבעיות הבוערות בסקטור הערבי, במיוחד בנושא נערות במצוקה.

ואסל טאהא: כפי שאמר מר נעמאן פוקרא וכפי שאמרה חברתי, יש בעיות פנימיות ויש חברה שמרנית ויש אבטלה ויש הכול.

ואסל טאהא: לכן יש צורך במקרה הזה גם במשרד הרווחה, בשירות לנערות וצעירות, לשנות את סדר העדיפויות.

נעמאן פוקרא: צריך לשנות את תקנון העובדים הסוציאליים.

ואסל טאהא: למשל אם השירות זכה ב-4 תקנים צריך לייחד 70% מהם הפעם לסקטור הערבי.

ואסל טאהא: לא יתכן שתחלקו תקן ורבע ל-5 לשכות.

חיותה שנבל: כי אף אחד לא קיבל.

ואסל טאהא: ברור שזה כרוך בתקציבים ומשאבים.

עולא שתייוי: וגם בחלוקה אחרת של המשאבים הקיימים.

ואסל טאהא: לכן דיברתי על סדרי עדיפויות.

ואסל טאהא: צריך לשנות את הסדר, לחלק את התקציב בצורה הוגנת יותר, מאוזנת יותר, שעונה על הדרישות.

ואסל טאהא: שאלה חברת הכנסת ענבל גבריאלי, אם יתנו לכם רשימה של 50 נערות העונות על הקריטריונים מה תעשו?

ואסל טאהא: לדעתי צריך לחלק את המשאבים בצורה הוגנת, מאוזנת, שתענה על הדרישות ותפתור בעיות, והבעיות רבות מאוד.

ואסל טאהא: חסרים עובדים, חסרים מטפלים בנושא הזה, שיאתרו וייתנו מענים.

ואסל טאהא: בשנת 1992 כאשר נבחרתי לעמוד בראש רשות היו 100 תיקים בלשכת הרווחה.

ואסל טאהא: אחרי שתגברתי את העובדים, כאשר עזבתי את המועצה בשנת 2003 היו 1,200 תיקים, ואפילו יותר.

ואסל טאהא: כאשר מתגברים את הלשכה בעובדים ובתקנים מאתרים בעיות ופותרים אותן, וכך מקדמים את החברה.

ואסל טאהא: לדעתי חשוב מאוד לשקול לשנות את סדר העדיפויות.

סוניה בולוס: יש בעיה נוספת.

סוניה בולוס: יש כל מיני גורמים במשרד הרווחה שאמורים לספק שירותים: שירותי תקון, חסות הנוער ואחרים.

סוניה בולוס: יש לנו תחושה שאין די שיתוף פעולה בין הגורמים השונים, אולי בשל מין תחרות ביניהם.

ענבל גבריאלי: התחרות במקרה הזה יכולה להיות טובה.

סוניה בולוס: זה פוגע ברמת השירותים.

סוניה בולוס: אחת הבעיות היא היקף ועדות ההשמה המחוזיות, שיש לעתים יותר נציגים של מחלקה מסוימת מאשר של מחלקה אחרת וזה משפיע על ההחלטה הסופית, לאן מפנים נערות.

סוניה בולוס: גם מבקר המדינה התייחס באחד הדוחות לבעיה הזאת, שאין הצלבת מידע, אין תוכנית ברורה לשיתוף פעולה.

סוניה בולוס: זה פוגע באיכות השירות שניתן לנערות ומקשה עלינו לאסוף נתונים, ואיסוף נתונים הוא כשלעצמו כלי חשוב לקידום הנושא.

עולא שתייוי: אני עורכת-דין בעמותת נשים ונערות נגד אלימות.

עולא שתייוי: כמעט כל מה שרצינו להגיד בדיון הזה נאמר כבר.

עולא שתייוי: אני רוצה לחזור ולהדגיש מה שאמרה חברתי גברת סוניה בולוס, על חשיבות הקמת גוף משותף למשרד הרווחה ולארגונים מן האוכלוסייה הערבית העובדים בשטח, שיכולים לבנות תוכנית ביחד.

עולא שתייוי: אני מקבלת הרבה תלונות מאנשים שעובדים בשטח.

עולא שתייוי: יש כל-כך הרבה צער, ואולי גם כעס, על היעדר שיתוף פעולה של משרד הרווחה עם אנשים העובדים בשטח.

עולא שתייוי: יש צורך להתאים תוכניות ומסגרות מיוחדות לנערות הערביות.

עולא שתייוי: אני חושבת שהקמת ועדה כזאת, גוף כזה, תוכל לענות על רבות מהשאלות שהעליתם כאן:

עולא שתייוי: למה המקלט בתת-תפוסה, למה יש תת-תפוסה בדירת המעבר, למה ולמה.

עולא שתייוי: צריך לבדוק את הדברים הללו.

עולא שתייוי: אני חוזרת ודורשת להקים ועדה כזאת.

אורנה המר: אני מרכזת את התוכנית "חברות וזוגיות ללא אלימות" במשרד החינוך.

אורנה המר: זאת תוכנית שמיועדת לחינוך מתבגרים בגיל תיכון, למניעת אלימות במערכות קשרים אינטימיים.

ענבל גבריאלי: מה היקף הפעילות שלכם במגזר הערבי?

אורנה המר: התוכנית עובדת באופן שאנחנו מדריכים יועצים להיכנס לבתי-הספר התיכוניים ולהנחות מחנכים להיכנס לכיתות.

אורנה המר: במגזר הערבי באזור הצפון עברו את ההשתלמות הזאת כמה קבוצות יועצים במשך 3 שנים, להערכתי כ-30-40 יועצים, שכל אחד מהם עובד בבית-ספר תיכון שונה.

אורנה המר: עיקר הפעילות שלנו במגזר הערבי היתה באזור הצפון.

אורנה המר: בשטח היה פיחות גדול מאוד בין הלמידה של היועצים ובין היכולת שלהם ליישם את התוכנית בתוך בתי-הספר התיכוניים בשל התנגדות המנהלים והאוכלוסייה.

אורנה המר: יש קושי להעביר את התוכנית במלואה בבתי-הספר התיכוניים במגזר הערבי.

ענבל גבריאלי: בשל התנגדות מנהלי בתי-הספר?

אורנה המר: כן, בחלק מן המקרים.

עאידה תומא-סולימאן: פרויקט החינוך שהארגון שלנו מפעיל מאז 1995 נכנס מדי שנה ל-45 בתי-ספר.

עאידה תומא-סולימאן: חלק מהיועצים שלכם שעברו את ההכשרה מזמינים אותנו לעשות את הפעילות בתוך בתי-הספר.

אורנה המר: אני יודעת.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו לא נתקלות בקשיים להיכנס לבתי-ספר.

עאידה תומא-סולימאן: להיפך, אנחנו לא מצליחות לעמוד בדרישות.

ענבל גבריאלי: מצד אחד, גברת אורנה המר אומרת שמשרד החינוך כן מכשיר יועצים ומקצה לכך כסף.

ענבל גבריאלי: מצד שני, גברת עאידה תומא-סולימאן אומרת שאנשים שהם מכשירים מעבירים מדי שנה פרויקט חינוך ב-45 בתי-ספר.

ענבל גבריאלי: איפה הכשל?

ענבל גבריאלי: משרד החינוך מבחינתו הרי מכשיר את היועצים.

ענבל גבריאלי: למה הם לא מצליחים להעביר את התוכנית במלואה?

עאידה תומא-סולימאן: קודם כול, התוכנית של משרד החינוך היא תרגום ואדפטציה של תוכנית שהוכנה לבתי-ספר יהודיים ולא בנו מלכתחילה תוכנית המותאמת לקהל היעד.

עאידה תומא-סולימאן: וגם כך, ממשיכים היום להכשיר יועצים להפעיל את התוכנית ב-30 בתי-ספר.

עאידה תומא-סולימאן: זה לא מכסה שום דבר.

ענבל גבריאלי: התוכנית מיועדת למניעת אלימות בזוגיות.

ענבל גבריאלי: האם זה מתאים לבתי-ספר תיכוניים במגזר הערבי?

אורנה המר: אני רוצה לחדד קצת את התמונה.

אורנה המר: פרט לתוכנית שאני מרכזת היועצים עושים הרבה מאוד עבודה על חינוך מיני בריא, על למידה של תהליכי תקשורת, על פיתוח כישורי חיים מיטביים שמאפשרים הידברות ויכולת התמודדות לבני הנוער הערביים בתוך המערכת.

אורנה המר: אני יודעת שהיועצים שעובדים בבתי-הספר התיכוניים עומדים בקשר גם עם "עמותת נשים ונערות נגד אלימות" וגם עם עמותות אחרות, והם גורם מאתר.

אורנה המר: לא מעט נערות מתבגרות מגיעות דרכם להסתייע אצלכם.

אורנה המר: יש לנו גם מדריכים בתחום מניעת התעללות שנותנים מענה לפניות כאשר עולה וצף קושי או צורך אצל מתבגרים בבתי-ספר תיכון.

אורנה המר: הם נותנים הכוונה ועזרה בנושא הזה לבתי-הספר שלכם.

אורנה המר: יש במגזר הערבי מדריכים בתחום מניעת התעללות שנותנים מענה כאשר יש פניות.

עאידה תומא-סולימאן: כמה יש?

אורנה המר: אני לא יודעת.

עאידה תומא-סולימאן: אני לא רואה אותם בשטח.

אורנה המר: יש ניסיון לתת מענה כאשר קשה לדבר על פתולוגיות שיש בהן בעיה, למשל על פתולוגיה בקשר אינטימי, או שיחה על האפשרות של קשר אינטימי בין מתבגרים, וזה לא כל-כך לגיטימי בחברה הערבית.

ענבל גבריאלי: זה כלל לא לגיטימי.

ענבל גבריאלי: את יודעת מה, אולי זה לגיטימי, אבל כלל לא רלוונטי.

עאידה תומא-סולימאן: לכן אנחנו מדברים על בניית תוכניות ולא על אדפטציה של תוכניות.

עאידה תומא-סולימאן: לא חסרים לנו אנשי מקצוע שיכולים לבנות תוכניות, והן היו טובות בהרבה כי ינבעו מתוך הצרכים ולא יאומצו מתרבות אחרת.

עאידה תומא-סולימאן: פרט לכך, לא מקובל עלי שמטיחים כאן שהאוכלוסייה לא רוצה את התוכנית ושהיועצים לא יכולים להעביר את התוכנית.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו לא עומדות בלחץ הפניות והבקשות של מנהלי בתי-ספר.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו לא משרד החינוך שצריך לספק כל תוכנית הנדרשת בבתי-הספר.

עאידה תומא-סולימאן: אנחנו עומדים רק בקושי בלחץ של מנהלי בתי-הספר שמתקשרים אלינו ואומרים: תבואו.

עאידה תומא-סולימאן: יש לנו תוכניות מעתה ועד לסיום שנת הלימודים ואנחנו לא עומדות בלחץ.

ענבל גבריאלי: הרי בסך הכול הצורך קיים, הרצון קיים, רק תביאו ורק תתנו ורק תשקיעו.

ענבל גבריאלי: איך יתכן שבמשך 3 שנים אף אחד במשרד החינוך לא תהה על ההתנגדות של מנהלי בתי-הספר, שנובעת מאי-התאמה משווע של תוכנית שמדברת על זוגיות ובעיות של אלימות בזוגיות ואינטימיות, תוכנית שמדברת לאוכלוסייה בשפה זרה לה, ואולי אף אסורה לה.

ענבל גבריאלי: כיצד אף אחד לא תהה על ההתנגדות הזאת?

ענבל גבריאלי: הרי כשאת מציעה לי לטפל בבעיות שלי, למה שאתנגד?

ענבל גבריאלי: במשך 3 שנים אף אחד לא עצר וחשב על זה?

ענבל גבריאלי: לא נעשו שינויים בתוכניות?

ענבל גבריאלי: בתוכניות שעורכים עבור נערות במצוקה בכלל, גם במגזר היהודי החילוני, בוודאי לא צריך להתמקד דווקא בנושא אלימות בזוגיות.

אורנה המר: אלימות בקשר אינטימי מתייחסת גם לאלימות במשפחה.

ענבל גבריאלי: כשאומרים לי "אלימות בקשר אינטימי" אני מדמיינת אותי ואת בן הזוג שלי, ולא אותי מול הורי.

ענבל גבריאלי: השאלה אם זה עיקר הבעיה.

סוניה בולוס: אנחנו מדברים על התוכנית הזאת, הכול טוב ויפה, אבל זה קצת מצחיק, כי אנחנו ברמה הרבה יותר נמוכה, במובן הזה שנערות נושרות מבית-הספר ואין קציני ביקור סדיר שמדווחים על הנשירה מבתי-הספר.

סוניה בולוס: במצב הנוכחי חשוב יותר למנות יותר קציני ביקור סדיר שידווחו מייד על נשירה של ילדה מבית-הספר, כי היא עומדת להתחתן או בשל סיבה אחרת.

ענבל גבריאלי: זה יכול להיות פתח לאיתור.

ענבל גבריאלי: אם היא לא באה יש כנראה בעיה.

אורנה המר: בבתי ספר שיש בהן יועצות, אני יודעת בביטחון שיש מי שישים לב לזה, יש מי שיתריע.

אורנה המר: אם אין קציני ביקור סדיר, אין לי מנדט לענות לך, אני לא יודעת לענות על זה.

ענבל גבריאלי: מי עוד נמצא כאן ממשרד החינוך?

ענבל גבריאלי: את יכולה לתת תשובה בנושא הזה?

סועד אבו-סיאם: אני מהמחלקה לשוויון בין המינים במשרד החינוך.

סועד אבו-סיאם: אני לא יכולה לענות על השאלה שלך.

סוניה בולוס: היה אפילו בג"ץ על מחסור בקציני ביקור סדיר בנגב.

סוניה בולוס: לא שאין מחסור בצפון, אבל בנגב המצב היה קטסטרופלי, אחוז הנשירה היה גבוה מאוד.

ענבל גבריאלי: את זה אני יודעת מהביקור ב"בית החם".

ענבל גבריאלי: הייתי שם בכמה מקומות.

ענבל גבריאלי: הייתי גם במקלט לנשים מוכות ובעוד כמה מוסדות.

ענבל גבריאלי: אני יודעת שבנגב יש בעיה קשה מאוד של שוטטות נערות ערביות.

סוניה בולוס: ניתן לאתר מצוקה של נערות לא רק על רקע נשירה, אלא גם כאשר רואים ירידה דרמטית בציונים.

סוניה בולוס: זה סימן שלילדה יש בעיה.

סוניה בולוס: אין מי שידווח על תופעות מעין אלה בשלבים התחלתיים מאוד.

סוניה בולוס: קודם כול אני רוצה שהילדים יגיעו לבית-הספר, רק אחר-כך נעשה תוכניות.

אורנה המר: אני תוהה למה אין יועצות בבתי-הספר, כפי שאמרתם.

אורנה המר: אני לא יודעת מי אשם בזה.

עאידה תומא-סולימאן: משרד החינוך היה צריך לשלוח לישיבה הזאת מישהו שיכול לתת תשובות ולא אנשים שמרכזים תוכניות ספציפיות.

נעמאן פוקרא: אולי הגברת ממשרד החינוך תוכל לענות לי.

נעמאן פוקרא: האם כל בית-ספר שרוצה לשלוח יועצת להשתלמות הזאת יוכל לעשות כן?

נעמאן פוקרא: זה עדיין פתוח?

נעמאן פוקרא: ההיקף שלה פתוח או מצומצם?

אורנה המר: התוכנית לא הופסקה ועובדת בהרבה מאוד בתי-ספר.

אורנה המר: ההכשרה יכולה להיפתח בהתאם לביקוש.

עאידה תומא-סולימאן: אם לא מכריזים על התוכנית, איך יבקשו אותה?

אורנה המר: התוכנית הזאת לא מיועדת לתת מענה לנערות במצוקה.

אורנה המר: אם ההגדרה היא נערות במצוקה יש להניח שתוכל להתקיים גם הדרכה בתוכניות בתחום מניעת התעללות.

אורנה המר: שוב, זה תלוי בכך שיהיה יועץ בתוך בית-הספר שיעמוד בקשר עם הגורמים, יתריע על הבעייתיות, יאתר את האנשים וגם יעביר תוכניות.

אורנה המר: העברת תוכניות היא רק חלק מהמעשה הכולל של יועץ בתוך בית-הספר.

עאידה תומא-סולימאן: מי ידאג שיהיה יועץ בכל בית-ספר?

נוואל אבו-חתום: אני מפקחת בשירות לנערות וצעירות במשרד הרווחה.

נוואל אבו-חתום: אני לא רוצה לחזור על המספרים.

נוואל אבו-חתום: גברת חיותה שנבל דיברה על המספרים, כולם דיברו על מספרים.

נוואל אבו-חתום: אני רוצה לדבר על עובדה אחת לגבי השירות.

נוואל אבו-חתום: מכיוון שאני באה מהשטח ומרגישה את השטח היטב, אני רוצה לציין שהשירות לטיפול בנערות וצעירות הוא שירות מוניציפלי שסומך מאוד על הרשויות המקומיות, גם מבחינת תקציבים וגם מבחינת כוח אדם.

נוואל אבו-חתום: אם אנחנו רוצים לדבר על תקציבים, אנחנו חוזרים לבעיה הכוללת של המצב בחברה הערבית והמצב ברשויות המקומיות, היעדר תקציבים ברשויות המקומיות ואי-ניצול של תקציבים קיימים, הכול ביחד.

ענבל גבריאלי: אנחנו מודעים לכך, וגם אמרתי את זה כמה פעמים.

ענבל גבריאלי: אנחנו מדברים על החלוקה בתוך התקציב הקיים.

נוואל אבו-חתום: זה פועל יוצא מתוך מה שקורה ברשויות המקומיות.

נוואל אבו-חתום: אם לרשויות אין די תקציבים, אם לרשויות אין די כוח אדם, אם העובדים בקושי מקבלים שכר - - -

ענבל גבריאלי: זה נכון.

ענבל גבריאלי: בימים האחרונים כשדווח על המצוקה ברשויות נאמר שברשויות במגזר הערבי המצב הקשה ביותר.

נעמאן פוקרא: יש לי הצעה חיובית, שתקציב הפעולה שניתן לרשויות, במקום שיינתן דרך המועצה יינתן דרך מת"ס.

נעמאן פוקרא: כלומר, הלשכה תוכל להוציא ישירות.

נעמאן פוקרא: זה תרגיל אחד שהשירות לנערות וצעירות יכול להשתמש בו.

נוואל אבו-חתום: אני רוצה לציין לפרוטוקול שהבעיות התקציביות של הרשויות המקומיות משפיעות על מה שקורה בנערות, מה שקורה בנוער, מה שקורה בכל השירותים.

ענבל גבריאלי: כאשר לפני כשנה עלה כאן נושא המשבר ברשויות המקומיות נאמר שלא יתכן שכסף שמועבר לצורכי חינוך, בין אם למשכורות מורים ובין ליתר הפעילות השוטפת במערכת החינוך, ייבלע בחובות העתק של הרשויות, ולכן נפתח חשבון בנק ייעודי, הכסף נכנס לשם ולא נבלע בחובות.

ענבל גבריאלי: באותה תקופה הייתי בסיור בלוד ודיווחו לנו על מקרים מזעזעים.

ענבל גבריאלי: היה ילד בן 4 או 5 שאימו אלכוהוליסטית, שבמשך 3 ימים הסתובב ברחובות וביקש כסף מאנשים.

ענבל גבריאלי: שום דבר בעירייה, כולל אגף הרווחה, לא עבד כי העובדים שבתו ברשות המקומית.

ענבל גבריאלי: אז ניסו להכניס עובדים של משרד הרווחה לתוך הרשות המקומית, אך זה לא התאפשר.

ענבל גבריאלי: מכיוון ש-75% מתקציב הרשות בתחום הרווחה מגיע ממשרד הרווחה הציעו לפתוח חשבון בנק ייעודי.

ענבל גבריאלי: שר הרווחה היה אז מר זבולון אורלב, שרצה מאוד לעשות את זה, ובעיריית לוד רצו מאוד שזה יקרה, ומשרד האוצר גיבה את זה, אבל נטען שזה לא יעמוד במבחן בג"ץ.

ענבל גבריאלי: אחר-כך היו באים תושבי חולון ואומרים שהעובדה שהעירייה שובתת – נניח ששם אין שימוש בקבלן חיצוני – ולא מפנים אשפה יכולה ליצור בעיה בריאותית קשה של מגיפות ומחלות.

ענבל גבריאלי: הגיעו לכלל מסקנה שאין דבר חשוב יותר או חשוב פחות, כי כפי שהחינוך חשוב, כפי שחשוב אותו ילד בן 4 או 5 שמסתובב ברחובות, והוא היה ממש בסכנת חיים, כך חשוב גם הטיפול בבעיות התברואה.

ענבל גבריאלי: הוחלט שלא יאפשרו לעשות את זה מעבר לחינוך.

ענבל גבריאלי: לפיכך, זה לא פתרון.

נעמאן פוקרא: ההצעה שלי אחרת.

נעמאן פוקרא: אני יודע שזה לא עבד.

נעמאן פוקרא: אני מדבר על מה שאפשר לעשות בתוך משרד הרווחה.

נעמאן פוקרא: במקום שתקציב ייצא כפעולה דרך המועצה אפשר להוציא את התקציב דרך מת"ס.

נעמאן פוקרא: כלומר, אנחנו כלשכות נמלא טפסים שיועברו לירושלים ויחזור צ'ק מהמיכּוּן.

ענבל גבריאלי: לצערי זה לא יקרה.

ענבל גבריאלי: האמן לי שלפחות בלוד כל האופציות האפשריות נבדקו, כל הפתרונות הכי דמיוניים נוסו ופשוט לא עבדו, זה לא היה עובר את מבחן בג"ץ.

ענבל גבריאלי: עיריית לוד רצתה מאוד בפתרון כזה אבל הנושים שלה היו קמים ומתנגדים, זה לא היה עובר.

ענבל גבריאלי: אני מבקשת לסכם את הדיון.

ענבל גבריאלי: בתחילת הדיון אמרתי שנושא נערות במצוקה נדון בוועדה הזאת כבר כמה פעמים, וגם אם לפעמים נדמה שהאכסניה הנכונה יותר לדיון הזה היא דווקא ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת אני רואה חשיבות רבה מאוד לדיון שהתקיים כאן, כי חלק מהמאבק של מעמד האישה, קידומה וקידום זכויותיה מחייב להתחיל בשלבים מוקדמים, עוד לפני שלב הנערוּת, כבר בשלב הילדוּת, עם כניסת המאבק הזה למערכת החינוך.

ענבל גבריאלי: גם כאן יש בהחלט מקום להתערב.

ענבל גבריאלי: נערה שנמצאת היום במצוקה, אם בעיותיה לא יפתרו תתפתח ותהיה אישה שלא יודעת לעמוד על זכויותיה, וככל שירבו נשים כמותה תישמט הקרקע מתחת למאבק לשוויון בין המינים ולמאבק לקידום הנשים.

ענבל גבריאלי: כאשר קיבלתי את המכתב של האגודה לזכויות האזרח, שגוּבַּה בפנייה של חברי כנסת מהסיעות הערביות, ובמיוחד חבר הכנסת אחמד טיבי, גם אם חשבתי שאולי תהיה פגיעה בדיון אם לא אוכל להכין נתונים בשל קוצר הזמן, כי בקרוב לא נהיה כאן, בשל חשיבות העניין החלטתי לקיים את הדיון.

ענבל גבריאלי: פעמים רבות מועלות טענות נגדי כיושבת-ראש הוועדה או כחברת כנסת בכלל, אבל אני יודעת שהטענות הללו נטענו באופן מסורתי כלפי כל מי שישבה כאן, כאילו האוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה החרדית – אולי במיוחד האוכלוסייה הערבית – יוצאת מן הכלל, כאילו הנשים הערביות הן לא חלק מן המאבק הזה.

ענבל גבריאלי: זה המקום לומר שכמעט בכל דיון שמתקיים בוועדה יש נציגות והקול הערבי נשמע, אם כי בקול חלוש, אני חייבת לומר.

ענבל גבריאלי: אם דיברתי על המאבק הכללי של הנשים בישראל ואמרתי שהטיפול בנערות במצוקה הוא חלק חשוב מאוד במאבק הזה, אני רוצה לחדד ולומר שדווקא בגלל מה שהצביע עליו מר נעמאן פוקרא, ההפליה הפנים-משפחתית שייחודית לחברה הערבית – לא ייחודית במהותה, כי היא קיימת גם בחברה היהודית החילונית, אלא ייחודית בהיקפה – אנחנו נדרשים עוד יותר לטפל בה קודם כול.

ענבל גבריאלי: חלילה אני לוקחת לעצמי זכות להגיד שזה חשוב יותר וזה חשוב פחות, אני אומרת כיצד אני רואה את הצורך שלנו לטפל בנשים בכלל.

ענבל גבריאלי: שמענו בסוף הדיון על התוכנית של משרד החינוך "חברות וזוגיות ללא אלימות".

ענבל גבריאלי: אני סבורה שמקסים ונהדר וחיובי שהיא קיימת, כי היום החברות והזוגיות מתחילה בגילאים צעירים יותר מאשר כאשר אני הייתי בתיכון, והיום אכן יש מקום לפנות לבני 13 ו-14 בנושא הזה, אבל לא בחברה הדתית ולא בחברה הערבית.

אורנה המר: זה מיועד לבתי-ספר תיכון.

ענבל גבריאלי: בגילאים 14, 15, 16 ואפילו 18 – לא בחברה הערבית.

סועד אבו-סיאם: אני רוצה לציין שבנושא השוויון בין המינים התוכניות מתחילות היום כבר בגיל הגן, כבר בטרום-חובה.

ענבל גבריאלי: אני מרשה לעצמי לומר שהיום מי שיגיע לדבר על אלימות מינית בבתי-הספר היסודיים – זה רלוונטי מאוד, קיימנו על כך דיון בוועדה וגם הבוקר קראנו בעיתון על מקרה של ילדים בני 3 ו-4 פוגעים מינית.

ענבל גבריאלי: אבל אני נוטה להאמין שכרגע אין לזה ממש פתיחות בגילאים הללו, לא בחברה החילונית היהודית וקל בחומר בחברות שמרניות יותר.

ענבל גבריאלי: עוד לפני התקציבים, לפני כוח האדם, עד שלא תהיה חשיבה מחדש, עד שלא תהיה מודעת לשוני בין האוכלוסיות – החרדית, הערבית והחילונית יהודית – עד שלא יבינו שקיים שוני ויהיו מודעים לכך אני מניחה שגם לא תהיה מודעות לכך שהתוכניות צריכות להיות שונות.

ענבל גבריאלי: נהדר שמשרד החינוך במשך 5 שנים מכשיר אנשים, אבל ההתנגדות של מנהלי בתי-הספר נובעת מאי-ההתאמה של התוכניות.

ענבל גבריאלי: באמת חבל על התקציבים.

ענבל גבריאלי: אנחנו כל הזמן רבים כאן על תקציבים ואומרים שצריך עוד ועוד, אבל אם בתקציבים הקיימים לא נעשה שימוש נכון אז אולי קודם כול צריך חשיבה נוספת.

ענבל גבריאלי: במסגרת הקיים אפשר לעשות הרבה שינויים ולהשיג הרבה דברים.

ענבל גבריאלי: אנחנו אמנם לא נהיה כאן, כי הכנסת מתפזרת, אבל אני לא זונחת את זה לגמרי.

ענבל גבריאלי: כבר השבוע אשלח מכתב למשרד החינוך, גם על ניסיון להתאמת התוכנית הזו.

ענבל גבריאלי: בכל מקרה, הוועדה נשארת ומנהלת הוועדה נשארת.

ענבל גבריאלי: אבקש מגברת דלית אזולאי להעביר אליכם, לעמותות ולגורמים השונים, את כל התגובות שנקבל כדי שתוכלו בפעם הבאה להתחיל מנקודה, אני מקווה, גבוהה יותר וטובה יותר.

ענבל גבריאלי: דיברנו על איתור, כאילו עובדים סוציאליים צריכים לצאת לרחובות ולאתר.

ענבל גבריאלי: גם זה נכון, אבל יש נקודה אחת חשובה יותר.

ענבל גבריאלי: די שנערה לא מגיעה לבית-הספר במשך תקופה מסוימת, די שיש ירידה תלולה בציוניה, כפי שאמרה עו"ד סוניה בולוס, מישהו צריך לעקוב אחרי זה.

ענבל גבריאלי: אני יודעת שבמגזר היהודי מקפידים מאוד-מאוד.

ענבל גבריאלי: אם ילד לא מגיע לבית-הספר 3-4 ימים מתקשרים אליו בטלפון, ואם אין תשובות נכונות של ההורים או אין מענה קצין ביקור סדיר נכנס מייד לתמונה.

ענבל גבריאלי: צריך לבדוק מדוע זה לא קורה במגזר הערבי.

אורנה המר: זה קורה במגזר הערבי במקומות בהם יש יועצת.

ענבל גבריאלי: יושבים כאן אנשים שמגיעים מהשטח.

ענבל גבריאלי: אמרתי גם לגברת חיותה שנבל, אתם רק נציגים, אני כמובן לא מפנה האשמה כלפיכם, אבל במלוא הכבוד שיש לי, אני רוצה לנסות לברר מאין נובע הפער בין מי שמסתובב בשטח ובין מי שגם מסתובב בשטח אבל מייצג את הממסד ויכול לדבר על כל התוכניות שמופעלות.

ענבל גבריאלי: חבל שלא קיבלתי את הפנייה הזאת כמה חודשים מוקדם יותר.

ענבל גבריאלי: הייתי שמחה לא לעשות את הישיבה אם לא היה צורך, אבל לאור הצורך אכן שמחתי לעשות את זה, כי אני רואה את זה כנדבך, לא רק חשוב מאוד אלא מקדמי במאבק הכללי שהוועדה הזאת עושה, והוועדה היא רק חלק מן המאבק הזה.

ענבל גבריאלי: גם לגבי משרד הרווחה, לגבי פעילויות האיתור והטיפול וחשיבה על תוכניות מותאמות וחלוקה בין התקנים – אראה מי הגורמים הנכונים לפנות אליהם ולדבר איתם על חלוקה מחדש של התקצוב הקיים, של כוח האדם הקיים, של התוכניות הקיימות.

נעמאן פוקרא: אנחנו מבקשים שפורום מנהלי הלשכות יהיה חלק מזה.

ענבל גבריאלי: אנחנו מבקשים לקבל תשובה חד-משמעית איך יתכן שיש רק דירת מעבר אחת – ונכון שזה רק חלק מהפתרונות – ללמעלה מ-4,000 נערות, שקולטת 6 נערות בלבד.

ענבל גבריאלי: אעביר לכם את כל התשובות שאקבל.

ענבל גבריאלי: אני לא זונחת את זה.

ענבל גבריאלי: אני יכולה רק להבטיח שלא אזנח את זה חרף פיזור הכנסת.

ענבל גבריאלי: אני מודה לכולכם על הנכונות ועל ההשתתפות.

ענבל גבריאלי: הישיבה נעולה.

ענבל גבריאלי: תודה.