הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 181, 2005-05-31 12:30

אתי לבני: בוקר טוב, ברוכים הבאים.

אתי לבני: אנחנו מקיימים ישיבה משותפת של הוועדה לקידום מעמד האישה, שמטפלת בנושא קהילת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים, ושל ועדת החינוך, התרבות והספורט בראשות חבר הכנסת אברהם פורז, שבהזדמנות זאת אני רוצה לברכו על היכנסו לתפקיד.

אתי לבני: נקווה שיהיו לנו הרבה ישיבות משותפות.

אתי לבני: נושא הדיון היום הוא נושא חשוב ממדרגה ראשונה, התייחסות מערכת החינוך לקהילה ההומו-לסבית.

אתי לבני: אני רוצה להפנות תשומת לבכם לדף מידע שהועבר למשתתפים מטעם הוועדה לקידום מעמד האישה, שכותרתו: "זכויות הומוסקסואלים ולסביות בישראל", ובו פירוט המצב המשפטי-החוקי-הציבורי-הכלכלי של הקהילה בכל נושא ונושא.

אתי לבני: אשמח אם תפיצו את זה ביניכם.

אתי לבני: יש כאן הפניה גם לאתר באינטרנט, כדי שהדברים יהיו ברורים ואף אחד לא ירגיש שאין לו המידע הדרוש בנושאים האלה.

אתי לבני: נצפה היום בשתי מצגות, של חוש"ן (חינוך ושינוי) ושל ארגון נוער גאה.

אתי לבני: אקרא כמה משפטים מהחומר הרב שהובא לפניי, שאני רוצה להעביר אליכם.

אתי לבני: "מערכת החינוך כמעט ולא מתייחסת לקהילה ההומו-לסבית, שלא לדבר על אוכלוסיית הטרנסג'נדרים, שהמודעות לנושא הזה נמוכה עוד יותר.

אתי לבני: המערכת משדרת שההומוסקסואליוּת, הלסביוּת, כל התופעות הללו אינן לגיטימיות.

אתי לבני: המשפחות של שני אבות או שתי אימהות הן משפחות לא נורמטיביות, משהו פגום בהן – זה השדר שעובר לתלמידים.

אתי לבני: ומכיוון שיש עכשיו יותר ויותר ילדים, הן שיזדהו עם הנושאים האלה, הן שגדלים במשפחות חד-מיניות, המסרים שעוברים הם מסרים קשים שגורמים נזקים בלתי הפיכים.

אתי לבני: " אני רוצה לקרוא את הדברים הברורים שמועצת התלמידים והנוער הארצית הביאה בפניי.

אתי לבני: אני קוראת אותם כמוטו של הישיבה הזאת: "מועצת התלמידים והנוער הארצית קוראת להנהלת משרד החינוך לנקוט עמדה ברורה וחד-משמעית בנושא זה ולעודד את מנהלי בתי-הספר לשתף פעולה עם ארגונים בקהילה שתפקידם להעביר פעילויות לתלמידים בנושא נטייה חד-מינית, בין באמצעות חוזר מנכ"ל ובין בכל דרך אחרת שתיראה לנכון.

אתי לבני: לא ייתכן שתלמיד שעבר 12 שנות לימוד לא נחשף לנושא ההומוסקסואליות במסגרת בית-הספר".

אתי לבני: זאת הקריאה.

אתי לבני: אבקש את יושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט להוסיף כמה מילים.

אברהם פורז: אני מציע שנתחיל בהצגת המצגת.

אתי לבני: יושב-ראש אגודת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים בישראל, בבקשה.

מייק המל: חברת הכנסת לבני, חבר הכנסת פורז – קודם כול איחוליי על כניסתך לתפקיד – עמיתיי לארגונים בקהילה.

מייק המל: אגודת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים בישראל חוגגת בימים אלה את יובל השלושים להיווסדה.

מייק המל: אין אולי סמלי יותר מכך שהישיבה, שהפכה כבר למסורת במסגרת אירועי הגאווה, הופכת להיות לפחות חגיגית וסמלית ויותר עניינית ומהותית.

מייק המל: חל שינוי מאז אותם ימים שעצם כינוס הישיבה היה הישג ועד היום, שאנחנו יושבים כאן ומעלים את הנושאים העומדים על סדר יומה של הקהילה ומצפים מהמחוקק שיאמר דברו, הן בחקיקה והן בביקורת פרלמנטרית, על מדיניות משרדי הממשלה ועל יישום המדיניות.

מייק המל: אחד הנושאים המרכזיים העומדים על סדר היום הוא התייחסות מערכת החינוך לקהילת ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים (להט"ב).

מייק המל: מערכת החינוך היא המטמיעה את ערכי היסוד של החברה הישראלית בילדים ובנוער.

מייק המל: רק בכוחה של מערכת החינוך ליצור את השינוי בתפיסת העולם של הדורות הבאים, שינוי שבעקבותיו השונה לא יהיה חריג, השונה יהיה חלק אינטגרלי מסביבתו.

מייק המל: השונה הוא זה הדובר בשפה אחרת, הוא זה הבא מתרבות אחרת, וכן – זה וזו להם העדפה מינית או זהות מגדרית שונה.

מייק המל: רק בכוחה של מערכת החינוך להטמיע את העיקרון שכולנו בצלמו נולדנו, שכולנו שווים בעיני החוק והחברה, גם אם אנו שונים זה מזה בהעדפותינו.

מייק המל: מערכת החינוך של היום אינה כזאת.

מייק המל: מערכת החינוך אינה יודעת כיצד להתמודד עם אותם 10% הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים במערכת, אינה יודעת כיצד לתת לנער ולנערה תחושה שהם חלק ממנה, ומערכת החינוך בוודאי אינה מטמיעה את הרעיון שישנם בני אדם המעדיפים את בני מינם.

מייק המל: האגודה, שלפני שלושים שנים לקחה על עצמה לפעול ולקדם את הקהילה, לוקחת על עצמה את המשימה להוביל, יחד עם כל ארגון אחר שיחפוץ לקחת חלק בשותפות, את בניית תוכנית הלימודים בנושא נטייה והעדפה מגדרית ויצירת השינוי במערכת החינוך.

מייק המל: פנֵינו אל מערכת החינוך כולה, כי כל מערכת החינוך זקוקה לתוכנית הזאת, הממלכתית והממלכתית-דתית כאחת.

מייק המל: שתי המערכות, גם הממלכתית החילונית לכאורה וגם הממלכתית-דתית, אינן מכירות כלל בקיומם של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.

רוני בריזון: כדאי שתנסו להיכנס גם למערכת החרדית.

מייק המל: אנחנו מנסים להציב בפנינו מטרות ריאליות לכמה העשורים הקרובים.

מייק המל: את המערכת החרדית נשמור ליובל ה-300 לאגודה.

מייק המל: חשוב שדווקא באוכלוסייה הזאת, שמבודדת יותר וסגורה יותר, יווצר שינוי שיאפשר לאנשים מאמינים דתיים לשמור על אמונתם ואורח-חייהם ולא יכפה עליהם לעזוב את הדת, ולא ימצאו עצמם נדחים מן החברה בה הם חיים ובה הם נולדו.

מייק המל: נמצאים אתנו כאן צחי, שמנחה קבוצת דתיים בבית הפתוח הירושלמי, ויעל.

מייק המל: ביקשתי משניהם להגיע לכאן היום, כדי שנוכל לשמוע את ההתרשמויות האישיות שלהם.

מייק המל: נשמע מארגון הנוער של האגודה נקודות עיקריות על הסקר המתאר ומתעד את האקלים הבית-ספרי.

מייק המל: נשמע את שרון מקל"ף, על הניסיון האישי שלה ועל התוכנית והכוונה לבנות יחד מערכת חינוך פתוחה, ליברלית ומקדמת.

מייק המל: חינוך זה גם איידס, ואני לא יכול שלא להפנות מכאן קריאה ודרישה: אין עוד מחלה קשה שמניעתה כל-כך קלה.

מייק המל: אנא עזרו לנו, סייעו לנו לוודא כי כל תלמיד בבתי-הספר בארץ מבין ומודע למחלה, ומודע לדרכי מניעתה.

מייק המל: סייעו לנו בדרישת

מייק המל: כם אתם, כי פרויקטים הפונים לקהילה יקבלו תקצוב מתאים.

מייק המל: סייעו לנו להכניס את הנושא לבתי-הספר ולוודא כי יש הסברה מתאימה ואפקטיבית.

מייק המל: תודה לכם.

מייק המל: נשמח לחזור ולדווח, גם לוועדת החינוך, התרבות והספורט וגם לוועדה לקידום מעמד האישה, על ההתקדמות בבניית תוכנית לימודים למערכת החינוך ואיך נוכל לממש את התוכנית הזאת בצורה מעשית בשטח.

יואב ארד: אני יושב-ראש חוש"ן.

יואב ארד: אתחיל אולי בנימה קצת אישית.

יואב ארד: כשהייתי בכיתה י"א היה לי סוד, והיה ברור לי שאם עוד מישהו בעולם בנוסף אליי יידע אותו מבחינתי זה יהיה סוף העולם.

יואב ארד: מבחינתי כל מי שהיה מסביבי – החברים שלי, ההורים שלי, המורים שלי – היה סיכון פוטנציאלי.

יואב ארד: בגיל 17 היה ברור לי לגמרי שאם למישהו אחר יתברר שיואב הומו כל המישורים האחרים בהם אני קיים, כל היואב'ים האחרים – יואב החבר, יואב הבן, יואב התלמיד – ייעלמו, ויישאר יואב אחד בלבד, יואב ההומו.

יואב ארד: באותה תקופה החיים שלי הסתובבו סביב הנושא הזה, סביב המאמץ לוודא שאף אחד לא יידע, לא יגלה את הסוד הזה.

יואב ארד: הדברים הכי עמוקים שהרגשתי בפנים, הפחדים שלי, הרגשות שלי היו בדיוק הדבר שאסור היה לי בשום אופן לחלוק עם אף אחד אחר.

יואב ארד: אני מסתכל על הדברים האלה היום ומבין עד כמה המצוקה הזאת לא היתה הכרחית.

יואב ארד: להיות יואב ההומו זאת לא מגבלה משום בחינה שהיא.

יואב ארד: הומוסקסואליות מאפשרת את כל טווח החוויות והרגשות, מאפשרת להביא ילדים, אנחנו אוהבים, אנחנו רבים ושותפים לכל שאר החוויות האנושיות, אף אחת מהן לא חסומה בפנינו.

יואב ארד: המצוקה הקשורה להומוסקסואליות נובעת אך ורק מהדימוי השלילי הקשור להומוסקסואליות.

יואב ארד: המטרה של מרכז חוש"ן, שאני היושב-ראש שלו, היא בדיוק זאת – למנוע את המצוקה, על-ידי טיפול בסטיגמות ובסטריאוטיפים הרווחים בנוגע להומוסקסואליות, ללסביות ולטרנסג'נדריות, ולאפשר לבני נוער לגבש דימוי עצמי חיובי ובריא.

יואב ארד: יש כאן פרדוקס.

יואב ארד: אנחנו מסתכלים על העולם מסביבנו ולא שומעים כמעט אמירות הומופוביות ברורות.

יואב ארד: היום לא כל-כך פוליטיקלי-קורקט לקרוא כנגד הומואים.

רוני בריזון: בבית הזה אתה דווקא שומע אמירות הומופוביות, לבושתנו.

יואב ארד: נכון, פרט אולי לבית הזה.

יואב ארד: אבל באופן כללי יש היום הרבה פחות אמירות כאלה, ובוודאי במסדרונות בתי-הספר לא מוצאים היום כתובות גרפיטי שקוראות "מוות להומואים".

יואב ארד: אין היום כמעט, פרט לנקודות קיצוניות הזויות, קריאה לאיסור על הומוסקסואליות.

יואב ארד: ועדיין אנחנו רואים – ויציג את זה בהמשך ארגון הנוער, בסקר האקלים החינוכי – שהמצוקה אצל בני הנוער גדולה מאוד ושכיחה מאוד.

יואב ארד: הפער הזה תמוה מאוד.

יואב ארד: מצד אחד, לכאורה יש גישה מקבלת או היעדר הומופוביה בספֵירה הציבורית, ומצד שני, מצוקה קשה מאוד ושכיחה מאוד שאנחנו רואים אצל בני נוער הומואים ולסביות.

יואב ארד: ההסבר שלנו מוצג כאן.

יואב ארד: נקודת המוצא למעגל הזה, שאנחנו קוראים לו "מעגל הבושה", היא ברמת הידע שיש למורים, להורים, למחנכים, למנהלים, לכל מי שקשור בנושא הזה ברמת מערכת החינוך.

יואב ארד: רוב האנשים העוסקים בחינוך לא מרגישים בטוחים בנושא, אין להם ידע רשמי בנושא הזה.

יואב ארד: הם חושבים שהם ניזונים משמועות.

יואב ארד: אם עיסוק במין ובמיניות מביך אותם, אז הנושא הזה מביך אותם שבעתיים.

יואב ארד: חוסר הביטחון הזה מביא לכך שהם לא מעלים את הנושא באופן יזום כמעט בשום מסגרת.

יואב ארד: ואם הנושא עולה כבר במסגרת הכיתה, במסגרת קריאת ביניים, במסגרת ידיעה חדשותית, ההתייחסות השכיחה ביותר אליו היא התעלמות.

יואב ארד: משתדלים להימנע, להוריד אותו, להעלים אותו ולהשתיק אותו.

יואב ארד: זה בדיוק שורש העניין.

יואב ארד: ההתעלמות והמבוכה וחוסר ההתמודדות הגלויה – זאת ההתנהגות שמעבירה לתלמידים היושבים בכיתה מסר ברור וחד-משמעי, שהומוסקסואליות היא תופעה שלילית.

יואב ארד: כאשר אנחנו רואים משהו שמביך אותנו, שמפריע לנו, שאנחנו לא רוצים לדבר עליו – המסר עליו ברור.

יואב ארד: הילדים מטמיעים את המסר השלילי.

יואב ארד: פעמים רבות, עוד לפני שהם בכלל מבינים שהנושא הזה מתייחס אליהם באופן אישי, הם כבר מבינים שהומוסקסואליות היא שלילית.

יואב ארד: ברגע שמתבססת העמדה השלילית לגבי הומוסקסואליות, המתבגרת הלסבית והמתבגר ההומו ינסו, במונחים מקצועיים, להרחיק מעצמם את הנושא הזה, לא להיות קרובים אליו, ובמילים שלנו – הם ייכנסו לארון.

יואב ארד: הם יכחישו, יסתתרו, יהיה להם סוד, הם יגֵנו בכל כוחם על הסוד הזה, והבדידות והמצוקה הן תוצאה ישירה של העניין הזה.

יואב ארד: פעמים רבות הבדידות הזאת מגיעה לרמות קיצוניות.

יואב ארד: אנחנו יודעים שבני נוער הומואים בחיפה בשנת 2005 עדיין מאמינים בשכיחות גבוהה מאוד ש"אני הילד היחיד בבית-הספר שמרגיש את התחושות האלה", "הילד היחיד בעיר שמרגיש את הדברים האלה".

יואב ארד: מתחושת הסוד הזה הדרך לסכנה ולסיכון מידית.

יואב ארד: המעגל הזה הופך את בני הנוער ההומואים והלסביות לקבוצה המיועדת להתנהגויות סיכון.

יואב ארד: אגע נקודתית בכמה מהן.

יואב ארד: אני מזכיר שוב, הסיכונים לא נובעים מההומוסקסואליות.

יואב ארד: בהומוסקסואליות עצמה אין שום בעיה וסכנה.

יואב ארד: הבעיה היא בדימוי העצמי הפנימי שלהם, שהם קולטים מהסביבה, ומהעתיד שהם מדמיינים לעצמם בהמשך.

יואב ארד: מחקרים מראים בעקביות, כי 30% מניסיונות ההתאבדות של בני נוער קשורים לנושא הנטייה המינית.

יואב ארד: אלה מחקרים שאנחנו מכירים משנות השמונים המאוחרות ועד היום.

יואב ארד: אנחנו מזהים אצל בני נוער הומו-לסביים נטייה לברוח מן המציאות על-ידי שימוש בחומרים ממכרים.

יואב ארד: הבדידות והסוד גורמים להם פעמים רבות להתרחק מכל המסגרות של חברים-משפחה-בית-ספר.

יואב ארד: ובתופעות קצת פחות קיצוניות – פשוט בירידה בתפקוד השגרתי שלהם.

יואב ארד: אלה רק כמה מהסיכונים החמורים.

יואב ארד: יש חומר עצום בנושא הזה, על התרחקות מבני משפחה, הפרעות בתפקוד נפשי ועוד.

יואב ארד: אחד הדברים השכיחים ביותר שאנחנו פוגשים אצל בני נוער הוא שדווקא הגורמים שקיימים במערכת ומושיטים להם יד לעזרה נתפסים אצלם כגורם הסיכון הגדול ביותר.

יואב ארד: מנקודת הראות של דני בן 17, ליועצת יש איזו יכולת רנטגן לאתר אצלו את הסוד שהוא שומר בבטן, ולכן מבחינתו פעמים רבות יש על היועצת, שאמורה להיות מקור התמיכה שלו, שלט גדול של סכנה.

יואב ארד: איך שוברים את המעגל הזה, את מעגל הקסמים המסוכן הזה?

יואב ארד: קודם כול, כהכללה, הדרך לשבור אותו היא בהתמודדות ישירה, גלויה ופתוחה של מערכת החינוך עם הנושא הזה.

יואב ארד: מטרת הפעילות של חוש"ן היא בדיוק זאת, לפזר את מסך המבוכה ולהעביר ידע ברור בנושא, לטפל בסטריאוטיפים החד-ממדיים על-ידי פגישות אישיות עם הומואים, לסביות וטרנסג'נדרים.

יואב ארד: היחידה המרכזית שאנחנו מעבירים לקהלים השונים – בנוסף למערכת החינוך אנחנו עובדים גם עם המשטרה, עם צה"ל, עם עובדים סוציאליים, עם מערכת הבריאות וכולי – היא סיפור אישי, שמאפשר הכרות עם הומואים, לסביות וטרנסג'נדרים.

יואב ארד: אחרי פגישה אישית עם חבר מקהילת הלהט"ב לא מתקיימת יותר הדמות המגוחכת הזאת והנלעגת של ההומו, הלסבית או הטרנס.

יואב ארד: הפעילות למורים כוללת גם הרצאות עיוניות, הכרות עם שלבים וקשיים אופייניים לבני נוער, כל אלה כדי לתת לאנשי החינוך כלים להגיב בצורה נקייה ממבוכה ובצורה מקבלת כאשר יתקלו בנושא הזה במגעם עם התלמידים.

יואב ארד: לתלמידים להט"בים המפגש הזה נותן פעמים רבות לראשונה איזו דמות איתה הם יכולים להזדהות, איזו אופציה לדמיין לעצמם עתיד חיובי, שהוא מחוץ למסגרת הסטריאוטיפים.

יואב ארד: בנוסף, בסוף הפעילות אנחנו משאירים להם מידע על החוטים הנוספים דרכם יוכלו למצוא עזרה, החל מקבוצות הנוער, "הקו הלבן", "בית דרור".

יואב ארד: אני בטוח שנציגי הארגונים האלה ידברו בהמשך.

יואב ארד: חשיבות התגובות של התלמידים ההטרוסקסואלים, של שאר 90% התלמידים, ביום בו בני הנוער ההומוסקסואלים נחשפים בפניהם, התגובה שלהם קריטית.

יואב ארד: האופן שבו החבר של מיכל, השכן שלה לספסל הלימודים יגיב כאשר ישמע על הלסביוּת שלה ישפיע באופן מהותי על האופן בו היא תקבל את עצמה ועל איכות החיים שלה.

יואב ארד: לכן הפעילות הזאת חשובה מאוד גם להם.

יואב ארד: בנוסף, היא כמובן מעבירה מסר כללי של פתיחות ושל קבלת השונה, שכולנו מנסים להעביר במערכת החינוך בשגרה.

יואב ארד: חוש"ן פנתה בשנתיים האחרונות בכתב לכ-400 בתי-הספר התיכוניים הממלכתיים בארץ.

יואב ארד: קיימנו אלפי שיחות טלפון עם יועצות ורכזות ביותר מ-250 בתי-ספר בארץ.

יואב ארד: התוצאה של מאמץ ההסברה הזה, שממשיך גם בימים אלה כאשר אנחנו נערכים לשנה הבאה, היתה פעילות של כ-40 בתי-ספר, שמשמעו חשיפה של אלפי תלמידים בחטיבה העליונה.

יואב ארד: זה עדיין חלק קטן מאוד מכלל התלמידים בחטיבה העליונה.

יואב ארד: אני רוצה בהקשר הזה לציין את הסיוע והתמיכה והעידוד של שפ"י בכלל ושל גברת נלי שטיין, שנמצאת כאן, המדריכה הארצית בנושא חינוך מיני ומשפחה, שבין השאר יוזמת ימי עיון ופעילויות ליועצות כדי לקדם את הנושא הזה.

יואב ארד: כותרת הדיון הזה היא התייחסות מערכת החינוך לקהילה ההומו-לסבית.

יואב ארד: במסגרת אלפי שיחות הטלפון שאנחנו מקיימים אנחנו פוגשים בעצם את מערכת החינוך ברמה היום-יומית.

יואב ארד: התהליך ארוך מאוד והוא דורש פנייה בכתב, אחרי זה שכנוע של היועצת, ואחרי זה שכנוע של ההנהלה, וכולי וכולי.

יואב ארד: רק מעט מאוד מהיועצות שאנחנו פוגשים רואות את הנושא הזה כאינטרס שלהן.

יואב ארד: בדרך כלל אנחנו נתפסים כגורם שכדאי להתחמק ממנו, לפחות בהתחלה.

יואב ארד: מתוך אלפי שיחות הטלפון האלה עולה מאגר מידע גדול מאוד של התגובות האופייניות של יועצות כשאנחנו פונים אליהן.

יואב ארד: אני חושב שלתגובות האלה יש רמה גלויה, של התגובה הרשמית שלהן, והן מסתירות מתחת לה את החששות האמיתיים.

יואב ארד: אם אנחנו מדברים על יחס מערכת החינוך לנושא הזה, הן חושפות הרבה מאוד מהגישות האמיתיות: "הנושא הזה אינו קיים אצלנו בבית-הספר" – זאת תגובה שכיחה מאוד.

יואב ארד: כמובן שההומואים והלסביות קיימים שם.

יואב ארד: בשכבת בית-ספר תיכון שיש בה 400 תלמידים, פלוס-מינוס 40 תלמידים הם הומואים ולסביות.

יואב ארד: העובדה שהיועצת לא מודעת לקיום שלהם, לא מודעת לנוכחות שלהם, היא רק הוכחה לקיום הבעיה ולעוצמתה בבית-הספר.

יואב ארד: פעמים רבות מדברים על המיעוט שהפעילות הזאת מתייחסת אליו, שבעצם המיעוט הזה לא מצדיק הקדשת פעילות בהיקף כזה.

יואב ארד: אני באופן אישי – ויתקנו אותי אחר-כך נציגי משרד החינוך – לא מכיר נושא אחר שיש בו אוכלוסיית סיכון בהיקף כזה.

יואב ארד: מאנורקסיה ועד תקיפה מינית – שום דבר לא מתייחס להיקפים כאלה של בני נוער.

יואב ארד: חשש נוסף, שאני לא בטוח עד כמה הוא אמיתי ועד כמה תירוץ כדי לא להכניס את הפעילות, הוא החשש מהתנגדות ההורים.

יואב ארד: כמובן שגם ל-10% מהתלמידים ההומואים והלסביות היושבים בכיתה יש הורים.

יואב ארד: פעמים רבות אנחנו מזכירים ליועצות, אנחנו מנסים לדמיין איתן מקרה שיבוא הורה כזה וישאל איפה הן היו ולמה לא הגנו על הילד שלו כאשר היה במצוקה ובסכנה.

יואב ארד: יש סדרה שלמה של אמירות הקשורות למבוכה או להתנגדות הערכית של האדם אתו אנחנו מדברים.

יואב ארד: הרבה פעמים משליכים את זה על כך שההנהלה דתית ושיש מנהל דתי.

יואב ארד: פעמים רבות אין לנו תגובה לטענה הזאת.

יואב ארד: אני רק יכול להגיד שזה אולי מבליט את העובדה שבהיעדר הנחיה ברורה של משרד החינוך כל גורם פרטני בבית-ספר – יועצת שהעמדות שלה אחרות, מנהל שהעמדות שלו אחרות – יכולים לחסום את הנושא הזה בבית-הספר שלהם.

יואב ארד: לעתים תגובת היועצת היא: "הנושא מטופל באופן פרטני על-ידִי, כבר היו כמה וכמה תלמידים שטיפלתי בהם".

יואב ארד: טוב כמובן שיש יועצת שיודעת לטפל בעניין הזה בבית-הספר, אבל הוצאת הנושא אל הכיתה ודיבור עליו בכיתה הם שמעבירים את המסר לקהל הרחב של התלמידים.

יואב ארד: שלא נדבר על כך, שאלה שכבר מגיעים לחדר היועצת ודופקים על הדלת נמצאים כמובן כבר באיזו עמדה חזקה.

יואב ארד: החלשים ביותר הם אלה שמפחדים לגשת ליועצת.

יואב ארד: "הנושא נגיש למי שמעוניין באינטרנט" – שוב, כמובן שבמקום לספק את המידע האמין הבטוח והמבוקר, לשלוח אותם למקורות מידע לא אמינים ולא בטוחים שנמצאים בחוץ זה לא הפתרון שאנחנו ממליצים עליו.

יואב ארד: התגובה העמוקה ביותר שאנחנו מקבלים מיועצות, יש לה כל מיני אופנים, מהצורה הקיצונית ביותר, כשאומרים: "זה מדבק", "אנחנו מפחדים מהעניין הזה", עד הרמה המנומסת לכאורה: "הזהות של בני נוער ומתבגרים לא ברורה, מבולבלת ולא מגובשת ואנחנו חוששים שבמפגש עם הנושא הזה יש סכנה שהם יהפכו להיות הומואים ולסביות וטרנסג'נדרים".

יואב ארד: קודם כול אגיד שבעינינו זאת לא סכנה, זאת אופציית חיים זהה בערכה לאופציית החיים ההטרוסקסואלים.

יואב ארד: אבל בכל אופן, תראו עד כמה ההומופוביה במערכת החינוך גדולה.

יואב ארד: תלמיד ממוצע במערכת החינוך יושב 14,000 שעות על ספסל הלימודים.

יואב ארד: ב-14,000 השעות האלה הוא נחשף לאין-ספור מודלים הטרוסקסואלים.

יואב ארד: הוא לומד על אהבה סטרייטית בשיעורי ספרות, הוא לומד בביולוגיה על קרפדות וקרפדים, הוא לומד במתמטיקה מה קורה כשדני נותן גולות לדנה.

יואב ארד: ואנחנו באים ומציעים פעילות של שעה וחצי.

יואב ארד: תראו את החשש הלא רציונלי הזה, ששעה וחצי של חשיפה לתופעה המסתורית והמושכת הזאת, שקוראים לה הומוסקסואליות, מול יתר 14,000 השעות, תגרור אותם פתאום לחור השחור והמסוכן הזה של הומוסקסואליות.

יואב ארד: לסיכום אגיד משפט אחד.

יואב ארד: אני חושב שאנחנו כמערכת חינוך, או הבית הזה כאחראי על מערכת החינוך, ונציגי מערכת החינוך, צריכים להפוך את הגישה.

יואב ארד: לא לראות את הטיפול בנושא הזה כמטרד, אלא לראות אותו כאחריות שלהם לשלום ולביטחון של כל התלמידים במערכת החינוך, ומתוך הרצון לקדם ערכים של סובלנות וכבוד האדם לעודד את הנושא ברוח הדברים שרשומים כאן על הלוח.

יואב ארד: תודה רבה.

אתי לבני: תודה רבה.

אתי לבני: אבקש את שרון מארגון קל"ף לומר את דבריה.

שרון: שמי שרון.

שרון: אני אישה, אני פמיניסטית, לסבית, אם לשלושה ומורה במערכת החינוך בישראל.

שרון: כשילדיי למדו במערך החינוך הקדם-יסודי לא הסתרנו מצוות ההוראה את היותנו לסביות, אני וזוגתי, ואף הגענו לישיבות ולפעילויות בגנים.

שרון: גרנו אז בבאר-שבע והגננת, אישה משכילה משכמה ומעלה, השכילה לתת מקום לשוֹנוּת.

שרון: לדוגמה, לקראת יום המשפחה דנו בגן על משפחות הילדים.

שרון: בתי סיפרה לי: "אמא, דיברנו היום בגן על המשפחה.

שרון: הגננת אמרה: יש כל מיני משפחות.

שרון: יש משפחות שיש בהן אבא ואמא, וזה קצת בגן שלנו; יש משפחות שיש בהן רק אמא או רק אבא, וזה המון בגן שלנו; יש משפחות שיש בהן שתיים אמא, וזה כמו אנחנו; יש משפחות שיש בהן שתיים אבא, ויש ילד אחד כזה.

שרון: אז עכשיו אני מבינה שהחברה של אמא היא הבעלית של אמא".

שרון: זאת הבנה של ילדה בת 3.

שרון: שיתוף נהדר היה גם בין בית-הספר בו למד בני ובינינו.

שרון: לאחר שעברנו לישוב גדרות ובמהלך 3 שנות מגורנו באזור השתנה המצב לחלוטין.

שרון: כולנו, כולל הילדים, ספגנו תגובות לסבופוביות קשות מצד מערכת החינוך וממערך הרווחה, מהורי הילדים בבית-הספר ומהילדים בבית-הספר ובגנים.

שרון: חווינו לחץ וגילויי תוקפנות ובמקרים מסוימים אף אלימות כלפי הילדים, כדוגמת חרם חברתי, תצפיות על הילדים במוסדות חינוך, וכן היו פניות כוזבות לרשויות הרווחה בדבר התעללות כביכול מצדי ומצד זוגתי.

שרון: משרד הרווחה התנצל רשמית לאחר מכן.

שרון: לאור חומרת המצב פניתי לשרת החינוך, גברת לימור לבנת, וכתוצאה מכך הוקמה ועדת בדיקה, שבעקבותיה פוטרו בעלי תפקידים בצוות ההוראה.

שרון: בני הועבר לבית-ספר אחר מחוץ לאזור ונקלט שם בהצלחה, אך המחיר היה ניתוק מחברת הילדים באזור מגורנו.

שרון: היום, לאחר שעברנו לגור באזור אחר, ילדיי מסרבים שיוודע ברבים, ובעיקר בבית-הספר החדש, שהם ממשפחה של לסביות.

שרון: ילדיי חיים בארון שנכפה עליהם על-ידי החברה, בעידודה ובגיבויה של מערכת החינוך, ואת זאת אני כאֵם כואבת.

שרון: בעקבות ניסיון זה אני יוצרת היום, בשיתוף עם צוותי ההוראה עימם אני עובדת, תוכניות התערבות חינוכיות וחברתיות לתלמידיי, במטרה להקל על כל הילדים, ממגוון סוגים של משפחות.

שרון: אני מאמינה שיש חשיבות רבה לתוכניות כאלה, כמו גם לפעילות הסברה של חוש"ן בבתי-הספר התיכוניים.

שרון: תוכניות אלה עד כה מניבות הצלחה.

שרון: הילדים שלנו הם עובדה קיימת.

שרון: לא ניתן להתעלם מהם, מהקשיים שהם חווים, שנובעים מחוסר קבלה מצד החברה.

שרון: אנו בקל"ף מקיימות פעילויות ייחודיות לילדים, ובימים אלה משיקות אתר אינטרנט מיוחד לילדים.

שרון: אנו רואות את הצורך לבנות תוכנית הוראה מיוחדת לגילאי הקדם-יסודי, היסודי וחטיבת הביניים וקוראות לכנסת, לממשלת ישראל ולמערכת החינוך לקדם נושאים אלה, כדי שכל ילד באשר הוא ירגיש גאה במשפחתו, גם אם אמא שלו לסבית, כי לסבית זאת לא קללה.

אתי לבני: תודה רבה.

אתי לבני: אבקש ממר אורן פזמוני-לוי להציג את הסקר, שנקרא: סקר אקלים חינוכי.

יניב ויצמן: אני עומד בראש ארגון הנוער הגאה ואני מבקש לומר כמה מילים לפני הסקר, שלדעתי יש לו חשיבות גדולה מאוד ורלוונטיוּת לדיון.

אתי לבני: זאת חשיפה ראשונה של ממצאי הסקר ואנחנו שמחים שזה קורה בישיבת הוועדה.

יניב ויצמן: לפני 3 שנים הקמנו את ארגון הנוער הגאה, מתוך חזון ברור, לתת מענה מקצועי וליצור בית חם לכל נער ונערה הומו, לסבי, בי וטרנס, או בן נוער שמתלבט בנטייתו המינית בכל מקום בארץ.

יניב ויצמן: הנוער ההומו-לסבי נמצא בכל מקום בארץ – קיבוץ, כפר, עיר, עיירות פיתוח – ובניגוד להומואים ולסביות בגירים לא יכול לקחת את האוטו ולנסוע לתל-אביב ולברוח כדי לפגוש, לקבל מידע ולהכיר חבר'ה בני גילו.

יניב ויצמן: זאת הסיבה והצורך שהובילו להקמת הארגון, הצורך במתן מענה נגיש, קרוב וזמין בכל רחבי הארץ.

יניב ויצמן: מאז הקמת הארגון לפני 3 שנים נפתחו 16 סניפים, מצפון ועד דרום, ו-32 קבוצות פועלות עם נוער וחיילים לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.

יניב ויצמן: רק בשנת הפעילות האחרונה נתן הארגון מענה לכ-1,500 בני נוער.

יניב ויצמן: אנחנו חושבים שאלה מספרים שאולי אין מה להתגאות בהם.

יניב ויצמן: מצד אחד, בהחלט כן, משום שכנראה הצורך קיים והמענה מתאים.

יניב ויצמן: אבל מצד שני, נשאלת השאלה האם ארגון הנוער הוא שצריך לתת את המענה.

יניב ויצמן: אחת הטענות המרכזיות שהופנו כלפַי וכלפֵי הארגון כאשר הוקם, שאנחנו יוצרים כאן גטו לנוער הומו-לסבי, יוצרים לו בועה, מנתקים אותו מהחיים האמיתיים, מהחברה האמיתית, מההתמודדות האמיתית.

יניב ויצמן: יש משהו בטענה זו, אבל יצירת סביבה בטוחה בה כל נער ונערה יכולים לתת ביטוי לתחושות, לרגשות ולמעשים שלהם באה כחלק ממהפיכה שלמה.

יניב ויצמן: השינוי האמיתי קורה כאשר נער מחולון או מטבריה יוצא מהארון בבית-ספר או בתנועת הנוער, הוא השגריר האמיתי.

יניב ויצמן: אני חושב שבשנים האחרונות קורית במדינת ישראל מהפיכה אמיתית.

יניב ויצמן: לא רק מבוגרים שמרשים לעצמם לפעול למען הקהילה לאחר שיצאו מהארון והתבססו, אלא עשרות ומאות בני נוער וחבר'ה צעירים שרוצים לשנות ומשנים את הסביבה בה הם חיים.

יניב ויצמן: לא סתם נמצאים אתי כאן היום עופר, רכז המנהיגות הצעירה ורכז הנוער של הארגון; ברק מהרצליה והגר מאשקלון, שנמצאים בקבוצת מנהיגות צעירה ופועלים, וברק גם הצטרף לכל הסמינרים שמועברים ליועצות בתי-ספר; אלכס מכפר-סבא, גם הוא חבר בקבוצת מנהיגות צעירה, היה הראשון שיצא מהארון בבית-הספר.

יניב ויצמן: כמובן שלמחרת השירותים היו מלאים בכתובות נאצה.

יניב ויצמן: אני חייב לציין את האומץ של אלכס לסחוף אחריו את הנהלת בית-הספר ואת התלמידים ולשנות את התייחסות ההנהלה; יוני היה הראשון בערד שיצא מהארון, ובזכות הנחישות שלו הביא לכך שלראשונה הגיעה לבית-ספר התיכון בערד נציגות של קבוצת המנהיגות הצעירה, הגיעו מדריכים מהארגון ודיברו מול שכבה שלמה בבית-הספר.

יניב ויצמן: אבל השאלה היא באמת כמה אלכס'ים ויוני'ם יש בישראל.

יניב ויצמן: בלי מסגרת תומכת, מאפשרת ומקבלת, מסגרת שמספקת מידע לאלפי בני נוער הומואים ולסביות ברחבי הארץ, השינוי כמעט בלתי אפשרי.

יניב ויצמן: לפני שנה בדיוק, בישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת, בראשות חבר הכנסת שלגי, עלתה טענה מרכזית על היעדר מידע.

יניב ויצמן: כמה אפשר להשתמש בנתונים, כמו שהציג מר יואב ארד, ששליש מהנוער נתון לסיכון של התאבדויות ובאמת ידוע שמצבו קשה?

יניב ויצמן: כארגון רציני לקחנו את המשימה בידיים, ובשנה האחרונה דאגנו לתרגם מחקר אמריקאי ולהפיץ אותו כאן בישראל, סקר שבודק את האקלים הבית-ספרי, מה הנוער ההומו-לסבי באמת מרגיש בבתי-הספר שלנו בישראל.

יניב ויצמן: תיכף מר אורן פזמוני-לוי, רכז המחקר של הארגון, יציג את תוצאות הסקר.

יניב ויצמן: בארצות-הברית תוצאות המחקר עוררו סערה גדולה והביאו לשינוי אמיתי.

יניב ויצמן: תוצאות המחקר אצלנו מדהימות, אבל גם לא מפתיעות.

יניב ויצמן: הומופוביה, התעללות מילולית ופיזית, חוסר מידע, התעלמות של מורים ומורות הם רק חלק מן הממצאים.

יניב ויצמן: זה הזמן לקרוא לפורום המכובד היושב כאן, לקחת את הממצאים, להבין אותם היטב ולפעול בהקדם לשינוי המיוחל, כדי שנוער הומו-לסבי ירגיש בטוח בבית-הספר, כדי שבני נוער יפסיקו לפחד לבוא לשיעורים, כדי שבני נוער יוכלו לממש עצמם בבית-הספר.

יניב ויצמן: דרוש מידע שיפורסם על לוחות מודעות, דרושה הסברה, דרוש כל מה שיואב ציין, הדרכה למורים.

יניב ויצמן: בתי-הספר אמורים להוות סביבה חמה ובטוחה לכל התלמידים והתלמידות, בלי קשר לנטייה המינית שלהם.

יניב ויצמן: ב-4 ביולי יחגוג הארגון 3 שנים להיווסדו.

יניב ויצמן: כחלק מהאירוע השנתי יחולקו תעודות הוקרה – יוזמה שהגיעה מהנוער – לגופים ואנשים שתרמו ותורמים לשינוי הזה.

יניב ויצמן: גופים אלה ייבחרו על-ידי הנוער במהלך החודש הקרוב, ביניהם נוכל למצוא את התיכון, תנועת הנוער או היחידה הצבאית שהכי נוח להיות בהם נער הומו או נערה לסבית.

יניב ויצמן: אני יכול להגיד שהתוצאות כבר מעניינות מאוד.

יניב ויצמן: חשוב שאותם מנהלים ומחנכים אשר הובילו את השינוי בבית-הספר – ויואב דיבר על הקושי למנהלת להביא הרצאה של חוש"ן, מה ההורים יגידו – באמת יקבלו חיבוק מכם.

יניב ויצמן: למרות התגובות הקשות מצד תלמידים, מורים ובייחוד הורים, טוב שיחוזקו על-ידי המערכת.

יניב ויצמן: זאת תהיה גאווה גדולה אם מנהלת תיכון, אם מפקד יחידה צבאית יבואו, יעלו על הבמה ויקבלו תעודת הוקרה.

אתי לבני: אני מזמינה אתכם לכנסת אחרי שייבחרו אותם אנשים.

אתי לבני: אני בהחלט רוצה לתת להם מקום ולכבד אותם.

יניב ויצמן: לסיום, ארגון הנוער פועל ב-3 השנים האחרונות הודות לתרומות מאנשים פרטיים, רובם מהקהילה ההומו-לסבית, והודות לסיוע מעיריית תל-אביב ועיריית הרצליה.

יניב ויצמן: עד היום הארגון, למרות שנותן מענה ל-1,500 בני נוער, לא נתמך על-ידי משרד החינוך, בטענה בירוקרטית פשוטה, שהארגון לא יכול למסור תעודות זהות למשרד החינוך.

יניב ויצמן: אני חושב שאם מדברים כאן על שינוי, השינוי צריך להתחיל מלמעלה.

יניב ויצמן: אם משרד החינוך לא מבין שאני כראש הארגון לא יכול לבקש מהחניכים או מהמדריכים תעודות זהות, כי חלק מהחניכים האלה בקושי מסוגלים להגיד את השם האמיתי שלהם למדריכים, אז יש בעיה.

יניב ויצמן: כאן אנחנו צריכים את העזרה שלכם, כדי שהארגון ו-1,500 החניכיים יקבלו תמיכה.

אתי לבני: נשמע אחר-כך את תגובת משרד החינוך.

זהבה גלאון: האם ביקשתם הכרה כתנועת נוער?

יניב ויצמן: לא.

יניב ויצמן: כארגון נוער.

יניב ויצמן: אנחנו לא רוצים להצטרף למשפחת תנועות הנוער, זה לא הרעיון.

ערן לב: אבל גם מארגון נוער יש דרישות, להוכיח כמות מסוימת של חניכים, ורק על-ידי תעודות זהות.

אורן פזמוני-לוי: אני שמח מאוד על ההזדמנות שניתנה לנו להציג את הסקר בוועדה הזאת.

אורן פזמוני-לוי: אני חושב שזה המקום להציג אותו.

אורן פזמוני-לוי: מדובר בסקר שנערך לראשונה בישראל.

אורן פזמוני-לוי: זאת פעם ראשונה שאנחנו אוספים נתונים על האוכלוסייה ההומו-לסבית במערכת החינוך.

אורן פזמוני-לוי: רק לצורך הנוחות, אמנע מלהגיד להב"ט או להט"ב וכל מיני שמות חייזרים כאלה ואגיד הומואים ולסביות, בלי ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.

נורה גרינברג: אולי פעם אחת אפשר לחתוך את ההומואים למשל ולהשאיר את הטרנסג'נדרים ואת אלה שלא מציינים אותם.

אורן פזמוני-לוי: זה פשוט יותר קצר.

קריאה: זה הומואים במובן הרחב.

נורה גרינברג: טרנסג'נדרים הם לא הומואים.

קריאה: תגיד: "קהילה".

אורן פזמוני-לוי: המחקר בוצע על-ידי צוות של הארגון, שכולל בתוכו את ד"ר עמית קמה, שרי לביא, בתיה פנחסי וד"ר מאיר מנחם, כולם עובדים היום באוניברסיטת תל-אביב או במכללת עמק יזרעאל.

אורן פזמוני-לוי: המחקר בוצע במימון ובתמיכה של עמותת "כמוני כמוך", שהנציג שלהם לא נמצא כאן, אבל אנחנו מודים להם על הסיוע.

אורן פזמוני-לוי: אתחיל בציטוט שהגיע אלינו מנער בן 18, גיא, ששלח לנו את המכתב הזה דרך אתר הסקר – ומייד אפרט עליו: "זכורה לי תקופת התיכון כתקופה טראומטית ומגעילה.

אורן פזמוני-לוי: כן, זיהו אותי כהומו, מה לעשות – כך נולדתי.

אורן פזמוני-לוי: בשנה הראשונה שעברתי לתיכון, בכיתה י', חלה הדרדרות כוללת בציונים.

אורן פזמוני-לוי: לא אספר לכם כמה שליליים היו לי.

אורן פזמוני-לוי: במיוחד זכורים לי הנערים שהקניטו אותי".

אורן פזמוני-לוי: זה טקסט פשוט שקיבלנו ממנו, שטומן בחובו את כל הסיפור שנציג כאן עכשיו.

אורן פזמוני-לוי: כמו שאמרנו, מדובר במחקר ראשון שמתעד את ההתנסויות והחוויות של בני נוער הומואים ולסביות בבתי-הספר בישראל.

אורן פזמוני-לוי: המטרה, כמו במחקרים שנערכו בארצות-הברית, לספק תמונת מצב על התלמידים האלה במערכת, על ההתנסויות שלהם במגוון המקומות בבית-הספר.

אורן פזמוני-לוי: זה בעצם דיווח סובייקטיבי שלהם, ואין בישראל אף אחד אחר שאסף את המידע הזה.

אורן פזמוני-לוי: בארצות-הברית חלק ממשרדי החינוך, באוהיו, מסצ'וסטס וניו-יורק כבר אימצו את השאלונים האלה ומעבירים אותם בצורה ממסדית.

אורן פזמוני-לוי: אולי זאת המלצה בשבילנו בהמשך.

אורן פזמוני-לוי: ממצאי הסקר, לדעתנו, הם עניינה של כל החברה הישראלית, מכיוון שמדובר כאן בחברה שוחרת שוויון הזדמנויות.

אורן פזמוני-לוי: זה מופיע בכל מיני מסמכי יסוד שלנו, וכדאי שגם מערכת החינוך תיקח את זה בחשבון.

אורן פזמוני-לוי: קצת על המדגם שלנו: הסקר בוצע הן באמצעים מקוונים דרך האינטרנט והן דרך קבוצות הנוער של הארגון.

אורן פזמוני-לוי: בסך הכול 300 משיבים נכללו בניתוח שאני מציג כאן, 68% מהם בנים, 32% בנות.

אורן פזמוני-לוי: 51% הגדירו עצמם כהומואים, 14% כלסביות, 21% הגדירו עצמם כביסקסואלים ו-14% כמתלבטים.

אורן פזמוני-לוי: הגיל הממוצע הוא 16.5 שנים.

אורן פזמוני-לוי: רוב הנשאלים (88%) היו תלמידי תיכון בכיתות י'-יב'.

אורן פזמוני-לוי: 85% מהמשתתפים בסקר דיווחו על עצמם כחילונים, 13% דיווחו על עצמם כמסורתיים ו-2% כדתיים.

אורן פזמוני-לוי: 65% מהנשאלים מתגוררים בישובים המבוססים בארץ.

אורן פזמוני-לוי: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגדירה את זה כאשכול חברתי-כלכלי 6.

אורן פזמוני-לוי: המדגם הזה הוא בעצם מדגם קרחון.

אורן פזמוני-לוי: אנחנו רואים את הקצה העליון, של מי שיכול לאפשר לעצמו לצאת מן הארון.

אורן פזמוני-לוי: כך שכל הממצאים שנראה כאן חלקיים בלבד.

אורן פזמוני-לוי: יתכן שאם היינו דוגמים את אלה שעדיין לא יצאו מן הארון וטרם הצלחנו להגיע אליהם הממצאים היו יכולים להיות חמורים בהרבה.

אורן פזמוני-לוי: נעבור לממצאים: שאלנו אותם על השנה החולפת, באיזו תדירות הם הוטרדו מילולית או הותקפו גופנית בבית-הספר בגלל הנטייה המינית שלהם.

אורן פזמוני-לוי: התרשים די ברור, 64% מהתלמידים מדווחים על הטרדה מילולית בתדירות כלשהי, 24% מהתלמידים מדווחים על הטרדה פיזית.

אורן פזמוני-לוי: אלה נתונים גבוהים למדי, גם בהשוואה לארצות-הברית.

אורן פזמוני-לוי: בשלב הבא שאלנו אותם באיזו תדירות הם שומעים הערות הומופוביות בכל אחד מהמקומות שפירטנו.

אורן פזמוני-לוי: נתנו להם סדרה של הערות אופייניות, כדי שיוכלו להבין למה הכוונה בהערות הומופוביות.

אורן פזמוני-לוי: רצינו לבדוק האם יש קשר בין הנוכחות של צוות ההוראה או היעדר אנשי הצוות לבין שכיחות ההערות.

אורן פזמוני-לוי: אתם רואים בציר התחתון את המקומות עליהם שאלנו: מסדרונות, כיתות בהפסקה, מגרש ספורט, מזנון, כיתות בשיעור, תחבורה ציבורית ושירותים.

אורן פזמוני-לוי: בעמודות הכחולות רואים קו ירידה.

אורן פזמוני-לוי: בעצם המסדרונות הם המקום הכי לא מוגן.

אורן פזמוני-לוי: במסדרונות 29% מהתלמידים מדווחים שהם שומעים הרבה מאוד הערות הומופוביות.

אורן פזמוני-לוי: האבסורד, שהמקום המוגן ביותר זה השירותים.

אורן פזמוני-לוי: הממצא המפתיע, שגם כיתות בשיעור, שיש בהן מורים, הם מקומות לא בטוחים.

אורן פזמוני-לוי: אם ניקח את המושג שוועדת דברת מנסה למכור בזמן האחרון, "בית חם ומגן" – המושג הזה לא תקף לבית-הספר הישראלי בשנת 2004, וזה עצוב מאוד, והנתונים שלנו מדברים על אוכלוסיית התלמידים ההומואים והלסביות.

אורן פזמוני-לוי: שאר הנתונים פשוט מחזקים את זה, אז אתקדם הלאה.

אורן פזמוני-לוי: בשלב הבא ניסינו לראות תגובות של מורים, איך מורים מתייחסים להערות הומופוביות.

אורן פזמוני-לוי: קודם כול שאלנו האם המורים נוכחים.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו: כאשר אתה שומע הערות הומופוביות, באיזו תדירות מורה או איש בית-ספר נוכח?

אורן פזמוני-לוי: 76% מהתלמידים אומרים: כן, המורים נוכחים בעת השמעת הערות הומופוביות, וזה בא בתדירות שונה – תמיד, ברוב הפעמים, לפעמים.

אורן פזמוני-לוי: בסך הכול 76% זה שיעור גבוה מאוד.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים מה עושים המורים כאשר הם נוכחים בעת השמעה הערות הומופוביות.

אורן פזמוני-לוי: 61% מהתלמידים אמרו שהמורים אינם מתערבים אף פעם כאשר הם עדים להערות הומופוביות.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו גם: אם המורים מתערבים, מה הם עושים?

אורן פזמוני-לוי: ההתערבות היא או התעלמות, או הנדת ראש, ואין שום דבר אחר.

אורן פזמוני-לוי: אין שום אמירה ברורה שיוצאת כנגד זה.

אורן פזמוני-לוי: זה ממצא מאוד-מאוד בעייתי.

אורן פזמוני-לוי: הממצא הבא לדעתי עוד יותר בעייתי.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים בכלל – בלי קשר אם שמעו הערות הומופוביות או לא – עד כמה הם שומעים הערות כאלה גם מצוות המורים.

אורן פזמוני-לוי: 92% אמרו שהם שמעו הערות הומופוביות מהמורים או מצוות בית-הספר, בתדירות שונה.

אורן פזמוני-לוי: כלומר, לא רק שהמורים לא מגנים, הם אפילו משחזקים ומשעתקים את הבעיה כשהם עצמם נוקטים בביטויים האלה.

אורן פזמוני-לוי: זה נתון מאוד-מאוד-מאוד בעייתי.

אורן פזמוני-לוי: בהשוואה לארצות-הברית אנחנו חורגים מאוד בממצא הזה.

אברהם פורז: המורים האלה נמצאים ברשימת הפיטורים של לימור לבנת ...

אורן פזמוני-לוי: אני לא כל-כך בטוח.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים באיזו מידה הם מרגישים נוח לדבר עם כל אחד מבעלי התפקידים שמנינו על נושאים הקשורים להומוסקסואליות.

אורן פזמוני-לוי: הממצא הסופי כתוב כאן: לתלמידים אין עם מי לדבר.

אורן פזמוני-לוי: הגורמים איתם נוח לדבר הם דווקא אלה המופיעים בעמודה התכלת: "הגורמים האחרים בבית-הספר".

אורן פזמוני-לוי: מי הם הגורמים האחרים?

אורן פזמוני-לוי: המוכר בקיוסק, השומר, המזכירה של המנהלת.

אורן פזמוני-לוי: כלומר, כל הגורמים שלא נמצאים ביחסים פורמליים או יחסי סמכות איתם.

אורן פזמוני-לוי: אחרי זה באים היועצים או הפסיכולוגים של בית-הספר, המורים, המנהלים ואחות בית-הספר.

אורן פזמוני-לוי: אנחנו רואים שרק 5% מרגישים נוח לפנות למנהלים, ורק 7% מרגישים נוח לפנות למורים.

אורן פזמוני-לוי: אלה נתונים נמוכים מאוד, גם בהשוואה לארצות-הברית.

אורן פזמוני-לוי: אם אין עם מי לדבר, שאלנו אותם אילו מקורות מידע נגישים להם.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו על גישה לאתרי אינטרנט – 44% אמרו שיש להם נגישות לאתרי אינטרנט שכוללים את הנושא.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו על ספרים ומקורות מידע בספרייה – רק 14% אמרו שיש להם נגישות לספרים ולמקורות מידע בספרייה.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו האם בית-הספר מקיים הרצאות אורח – 10% אמרו שאכן כך, ו-6% אמרו שבית-הספר משתף פעולה עם ארגונים מהקהילה.

אורן פזמוני-לוי: יוצא מכך שהאינטרנט הוא מקור המידע הנגיש ביותר.

אורן פזמוני-לוי: זה מקור מידע שבעצם לא דורש שום אקטיביות או יוזמה של המורים, אלא קיים באופן חופשי, אין צורך להשקיע בו.

אורן פזמוני-לוי: ככל שעולה רמת ההשקעה כך יורדת שכיחות מקור המידע.

אורן פזמוני-לוי: מעבר לזה, האינטרנט גם לא מפוקח.

עופר לרנר: בתי-ספר מסוימים חוסמים את הגישה לאתרים שבשמם מופיעות מילות קוד מסוימות.

עופר לרנר: בחלק מבתי-הספר אי אפשר להיכנס אל האתר GO GAY של ארגון הנוער, כי הוא חסום.

קריאה – עיתונאי: המילה gay נחסמת באתרים מסוימים.

קריאה – עיתונאי: אני מ-GO GAY ואנחנו מכירים את זה מגופים ממשלתיים שחוסמים אתרים של GO GAY למרות שזה אתר חדשות מוכר.

קריאה – עיתונאי: מונעים מהציבור לקרוא חדשות.

מייק המל: כל דבר הקשור לקהילה אוטומטית מוגדר כאתר סקס, ולא חשוב אם זה אתר שמספק מידע ענייני, כמו האתר של ארגון הנוער, כמו אתרים של ארגונים אחרים שמספקים מידע.

מייק המל: עדיין זה נכנס אוטומטית לקטגוריה של סקס, ובכל מיני מקומות, החל מבתי-ספר וכלה במשרדי ממשלה, מונעים כניסה לאותם אתרים.

קריאה: באוניברסיטה העברית זה נחסם לפני שנתיים.

רשף חן: ניסיתם לברר מי קיבל את ההחלטה בעניין הזה?

רוני בריזון: וכל דבר הקשור לחינוך מיני – ולחינוך מיני יש איזה קשר לסקס – גם הוא אסור?

זהבה גלאון: ממתי יש לזה קשר לסקס?

אורן פזמוני-לוי: אני רוצה לעבור לממצא הבעייתי ביותר לדעתי, תחושת הביטחון של בני הנוער.

אורן פזמוני-לוי: בית-הספר אמור להיות סביבה בטוחה.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו את בני הנוער: אם אתם חשים לא בטוחים בבית-ספר מה הסיבה לכך, וציינו בפניהם רשימה של דברים: נטייה מינית, מוצא עדתי, מין, דת או כל סיבה אחרת.

אורן פזמוני-לוי: נמצא כי שליש מבני הנוער שהשיבו על הסקר לא מרגישים בטוח בגלל הנטייה המינית שלהם.

אורן פזמוני-לוי: שליש – אחד מתוך שלושה, זה המון.

אורן פזמוני-לוי: השיעור גבוה מאוד.

אורן פזמוני-לוי: בית-הספר לא מהווה סביבה בטוחה.

אורן פזמוני-לוי: הרחבנו ובדקנו עוד כמה דברים, אך לא אלאה אתכם כאן בכל הממצאים.

אורן פזמוני-לוי: רק אתן לכם את הכותרות.

אורן פזמוני-לוי: שאלנו את התלמידים על תחושת הביטחון שלהם ועל תחושת ההערכה על-ידי מורים ותחושת השייכות לבית-הספר.

אורן פזמוני-לוי: מצאנו כי תלמידים שלא מרגישים בטוח בבית-ספר מרגישים גם שהם לא מוערכים על-ידי המורים שלהם ושאינם שייכים לחברת התלמידים.

אורן פזמוני-לוי: הממצא הזה הוא ממצא מובהק.

אורן פזמוני-לוי: בניגוד לכך, תלמידים שכן חשופים למקורות מידע שהצגנו קודם, בצורה בולטת מרגישים גם יותר מוערכים על-ידי המורים שלהם וגם שייכים יותר לחברת התלמידים.

אורן פזמוני-לוי: כך שלפעילות של חוש"ן, כפי שיואב הציג קודם, יש המון משמעות, וזה בא בדרך עקיפה.

אורן פזמוני-לוי: אפילו לא צריך לדבר עם התלמיד עצמו, לא צריך לגעת בתלמיד עצמו.

אורן פזמוני-לוי: מספיק שיש נִרְאוּת ליוזמה בית-ספרית, זה כבר יכול לתרום לתחושת השייכות וההערכה.

אורן פזמוני-לוי: במחקרי חינוך נושאים כמו שייכוּת לבית-הספר ותחושת הערכה קשורים בקשר ישיר וחיובי עם הישגים לימודיים, וגם את זה צריך לקחת בחשבון.

אורן פזמוני-לוי: לסיכום, האקלים החינוכי הרווח בבתי-הספר כפי שראינו כאן, כפי שנתפס בעיני הומואים ולסביות, רחוק מאוד מלהיות מניח את הדעת.

אורן פזמוני-לוי: בית-הספר הישראלי לא ממלא את תפקידו החברתי עבור תלמידים הומואים ולסביות.

אורן פזמוני-לוי: אפשר לומר שקיים פער אדיר בין ההתקדמות של החברה הישראלית – ורואים את זה בחקיקה, בכך שאנחנו נמצאים כאן היום, בפסיקות של בתי-משפט וברוח הציבורית בכלל – לבין בית-הספר.

אורן פזמוני-לוי: בית-הספר נשאר מאחור, וזאת בעיה חברתית חמורה מאוד.

אורן פזמוני-לוי: באשר להמלצות לפעולה: הסעיף הראשון הוא השתלמויות, השתלמויות חובה ולא רשות לסגלי הוראה בכל בתי-הספר העל-יסודיים, במטרה ליצור מודעות לצרכים הייחודיים של תלמידים הומואים ולסביות.

יניב ויצמן: השתלמויות לא רק ליועצות אלא גם לסגלי ההוראה, לכל המורים.

אורן פזמוני-לוי: אנחנו מציעים לשלב את הנושא בקורסי מנהלים של משרד החינוך.

אורן פזמוני-לוי: צריך לשווק את הנושא הזה למרכזי פסג"ה (מרכזים לפיתוח סגלי הוראה).

אורן פזמוני-לוי: צריך להמשיך את ההכשרות הייחודיות ליועצים חינוכיים לפחות פעם בשנה וכן לעשות השתלמויות למורים ולמחנכים.

אורן פזמוני-לוי: מעבר לזה, חשוב מאוד נושא הפצת המידע.

אורן פזמוני-לוי: הגיעה העת להוציא מהדורה חדשה של החוברת "נטייה חד-מינית", שיצאה ב-1995 ונראית היום ארכאית ולא מעודכנת.

אורן פזמוני-לוי: הגיע הזמן לפרסם מידע בצורה ברורה במסגרת אתר האינטרנט של משרד החינוך (או"ח), אתר אינטרנט שיש אליו נגישות רבה מאוד לתלמידים ולמורים.

אורן פזמוני-לוי: הגיע הזמן לפרסם שם את הנתונים.

אורן פזמוני-לוי: והגיע הזמן להשתמש בכלי שנקרא חוזר מנכ"ל.

אורן פזמוני-לוי: זה כלי שימושי מאוד.

אורן פזמוני-לוי: הגיע הזמן להוציא חוזר מנכ"ל שיעסוק בצרכים הייחודיים של תלמידים הומואים ולסביות.

אורן פזמוני-לוי: החוזר האחרון שהזכיר את המילה "הומוסקסואליות" הוא מ-1999, והמילה "הומוסקסואליות" הופיעה בו תחת הסעיף "האם ילד שהותקף מינית על-ידי ילד אחר נחשב להומו?".

אורן פזמוני-לוי: זה האזכור היחיד למילה "הומו" בחוזר המנכ"ל מ-1999.

אורן פזמוני-לוי: חוזר מנכ"ל ידוע בחשיבות שלו, לא בזכות היותו נאכף, אלא בשל החובה להפיץ אותו.

אורן פזמוני-לוי: זאת שגרת עבודה טובה של המשרד ואפשר לנצל את הפלטפורמה הזאת.

אורן פזמוני-לוי: אני חושב שאם תצא קריאה מכאן זה יהיה כדאי מאוד.

אורן פזמוני-לוי: אני מודה על תשומת הלב.

אתי לבני: תודה.

אתי לבני: גברת יעל אוריאן, בוגרת מערכת החינוך הממלכתי-דתי, בבקשה.

יעל אוריאן: הגעתי לכאן כלסבית ודתייה, פעילה בקבוצה שנקראת "בת קול", קבוצה של לסביות דתיות, שמונה כמה עשרות נשים.

יעל אוריאן: מבחינתי הכי חשוב לציין את העובדה שאנחנו קיימים, דבר ראשון, כי בתוך מערכת החינוך הדתית המצב עוד קשה יותר ורחוק ממה שתיארו כאן נציגי חוש"ן ונציגי ארגון הנוער.

יעל אוריאן: המידע שקיים בכלי התקשורת הציבוריים והכלליים נתפס כמידע חילוני ולא רלוונטי לחלוטין למסגרת הערכים הדתית ולמערכת החינוך הדתית.

יעל אוריאן: זה יוצר מצב של השתקה.

יעל אוריאן: כאשר גדלתי בתוך בתי-הספר הדתיים זיהיתי עצמי כנערה לסבית ושתקתי.

יעל אוריאן: לא היה איזה גורם שניתן להעלות את הנושא מולו או לפתוח אותו.

יעל אוריאן: גם אחר-כך, כשסיימתי את הלימודים והתחלתי את דרכי בחיים ויצאתי מהארון בפני המשפחה שלי, גם הם שתקו כמשפחה.

יעל אוריאן: היו לי אחים ואחיות במסגרת החינוך הדתי, שהחוויה שלהם כאחים ואחיות כללה גם אחות לסבית והתוודעות לצורות משפחה חד-מיניות, וגם הם אני מניחה לא פתחו ולא העלו את הנושא בתוך מערכת החינוך הדתית, מכיוון שזה פשוט מושתק.

יעל אוריאן: בעתיד, אנחנו גם מביאים ילדים לעולם, וגם להם צריך להתכונן ולהכין ולדעת שהם יהיו קיימים.

אברהם פורז: יש קבוצות מקבילות גם לגברים במערכת הדתית?

מייק המל: הבנים בדרך כלל פועלים במסגרות הכלליות.

מייק המל: בבית הפתוח יש קבוצה, בארגון הנוער יש קבוצה, יש קבוצה באגודה.

אברהם פורז: אבל אצלכן ב"בת קול" כולן בנות דתיות?

יעל אוריאן: כן, הקבוצה שלנו היא של בנות דתיות.

אברהם פורז: לכן שאלתי אם יש קבוצת בנים הומוסקסואלים שכולם דתיים.

יעל אוריאן: כן, יש.

יעל אוריאן: מבחינת מה שקורה בפועל, כאשר בנות דתיות או הומואים דתיים פונים בתוך המסגרות עליהם לדעת שיש באמת איזו אוזן קשבת, מישהו שאפשר לפנות אליו.

יעל אוריאן: היום עדיין מדברים על טיפולים להמרה, לשינוי נטייה מינית, כסוג של פתרון.

מייק המל: אלה טיפולים שבארצות-הברית היום נחשבים ללא אתיים.

מייק המל: פסיכולוגים יכולים לאבד את הרשיון בארצות-הברית אם הם מנסים לבצע טיפולי המרה.

אברהם פורז: טיפולי המרה נעשים בשיחות, באופן ורבלי?

מייק המל: זה עוד לא הגיע לשוֹקים חשמליים ...

אברהם פורז: אולי תרופות.

אברהם פורז: אני לא יודע מה מסוגלים לתת.

יעל אוריאן: הפניה לטיפולי המרה נחשבת גישה חמה ורכה ומסבירת-פנים.

זהבה גלאון: זה במקרה הטוב ...

יעל אוריאן: האופציה השנייה היא אמירות כמו: את יכולה להירגע, את לא לסבית כי את לא חולת נפש.

רשף חן: זה בטח מרגיע מאוד ...

יעל אוריאן: מערכת החינוך הממלכתי-דתי צריכה להתחיל להכיר בעובדה שאנחנו קיימים ולהתחיל להתמודד עם הנושא הזה מבחינה ערכית.

רשף חן: יש סיכוי ריאלי שזה יקרה?

יעל אוריאן: אני חושבת שזה קורה עכשיו.

יעל אוריאן: עצם זה שמתארגנים אנשים דתיים שהם בוגרים של מערכות החינוך הדתיות.

יעל אוריאן: כולנו חיים בתוך משפחות, יש לנו משפחות אוהבות ומקבלות וזה משהו שאנחנו מתחילים להנחיל הלאה, לאחים שלנו, לילדים שלנו, לבני הדודים.

רשף חן: יש איזו מידה של היענות מצד הנהלות בתי-הספר?

יעל אוריאן: עוד לא היתה פנייה מסודרת למוסדות חינוך דתיים, עוד לא התחלנו.

זהבה גלאון: זה לא צריך לבוא מהם, זה צריך לבוא בצורה מסודרת מהממלכה.

ערן לב: זה עוד לא קיים במערכת החינוך הממלכתי חילוני, אז בממלכתי-דתי?

יעל אוריאן: זה בעיקר מה שהיה חשוב לי להדגיש, שאנחנו קיימים במערכת החינוך, גם עצמנו, גם המשפחות שלנו וגם המשפחות שלנו לעתיד, ואלו נושאים שצריכים להתחיל להיות מטופלים.

אתי לבני: יש רבנים כלשהם במערכת שלכם שמוכנים לתת גיבוי או הבנה?

רוני בריזון: אולי, ברשותך, ארחיב את השאלה.

רוני בריזון: מבחינה הלכתית יש הבדל משמעותי מאוד בין הומוסקסואליוּת ללסביוּת.

רוני בריזון: ההומוסקסואליות אסורה באיסור חמור ועונשה מיתה.

רוני בריזון: אם אני זוכר נכון גרסא דינקותא, עניין הלסביוּת כמעט לא מופיע, ובמקרה הגרוע ביותר איזה איסור מדרבנן על נשים סוללות.

רוני בריזון: האם אני צודק?

יעל אוריאן: אתה צודק, אבל יש כאן גם עניין של תפיסה.

יעל אוריאן: היום הומוסקסואליות היא תפיסה של זהות שלמה ומלאה, והאיסור בתורה הוא איסור ספציפי מאוד, טכני, ליחסי מין מסוימים.

יעל אוריאן: זה נושא שאפשר להתמודד אתו וצריך להתחיל לדבר עליו.

רוני בריזון: בעצם את אומרת, אין היום הבדל בחברה הדתית בין הומוסקסואליות ולסביות, זה נתפס כאברציה (סטייה) מינית חברתית ולכן פסול באותה מידה?

יעל אוריאן: אני חושבת שבחברה הדתית, כמו גם בחברה החילונית, הבעיה המרכזית היא בורות, שנאה ופחד.

יעל אוריאן: מעבר לזה, כשבאים להתמודד עם הנושא הדתי – העניין פשוט צריך להיות בדיון, יש דרכים להתייחס לזה.

יעל אוריאן: אין ספק, מבחינה הלכתית טהורה, מבחינת איסורים כרגע הנושא של נשים אכן פשוט יותר.

צחי מזומן: אני עובד עם דתיים בבית הפתוח בירושלים ומתנדב בשירות ההרצאות של הבית הפתוח.

צחי מזומן: אני רוצה לומר לכם שני דברים ולספר לכם דבר או שניים, ואנסה לדבר בקצרה.

צחי מזומן: בשורה התחתונה, לדעתי עדיין אין מקום להכניס תכנים הומוסקסואליים במערכת החינוך הדתית, אבל בהחלט יש מקום להכניס חינוך לפתיחות לשוני ולסובלנות אל תוך מערכת החינוך הממלכתי-דתי, וכאן אני מדבר על הממשק שלה מול הנוער.

צחי מזומן: מצד שני, יש מקום לעיסוק נרחב בנושא הומוסקסואליות והמשמעות שלה בקרב מחנכים במגזר הזה.

צחי מזומן: למעשה באופן ראשוני, חלקי, אבל גם מעורר אופטימיות נעשו כבר כמה צעדים ראשונים בכיוון הזה, ותיכף אתייחס אליהם.

צחי מזומן: לפני כן כמה משפטים בתשובה לשאלתכם מה קורה בעולם הדתי.

צחי מזומן: לפני 5 שנים התפרסם לראשונה מאמר של רב אורתודוקסי בכתב-עת דתי ישראלי, כתב-עת שנקרא "דעות" של הוצאת "נאמני תורה ועבודה".

צחי מזומן: הוא דיבר על הצורך להכיר בקיומה של נטייה חד-מינית בתוך הציבור הדתי.

צחי מזומן: "אין זו בעיה של אחרים", קובע הרב לוביץ', "אלא תופעה שנמצאת גם אצלנו בבית מאז ומתמיד".

צחי מזומן: המאמר הזה מסמל את תחילתו של עיסוק ציבורי הולך ומתגבר בנושא.

צחי מזומן: הוא כותב באותו מאמר, שהוא כתב מאמר על הנושא הזה כבר לפני 10 שנים אך לא מצא במה.

צחי מזומן: אז השלב הראשון הוא שיש במות שהתחילו לעסוק בזה.

צחי מזומן: 4 שנים מאוחר יותר, בקיץ 2004 התפרסם באותו כתב-עת המכתב הקצר הבא של צעיר דתי הומו, שייתן לכם תמונה מסוימת איפה נמצא הציבור הדתי או איפה נמצא הנוער: "כבחור דתי הניצב בפני דילמה זאת אני רוצה לחדד את השאלה הדתית הניצבת בפניי.

צחי מזומן: אינני רוצה לבחור בחיי חטא, אינני רוצה להיות מוקע בידי אנשים ואלוהים על התנהגותי.

צחי מזומן: מצד שני, וזאת בעיניי נקודה חשובה לא פחות, קשר שלי עם בן-מיני לא נחווה אצלי כחטא.

צחי מזומן: ברור לי שרבנים רבים יאמרו שזה לא רלוונטי, גם חילונים לא חווים חטא בחללם את השבת.

צחי מזומן: לי, המנסה לשמור את השבת על דקדוקיה, ההבחנה הזאת משמעותית.

צחי מזומן: אני לא מרגיש חולה ולא מרגיש חוטא.

צחי מזומן: אני מרגיש שאני עושה את הדבר הטבעי לי ביותר.

צחי מזומן: מוריי וניסיוני לימדו אותי שבעולמנו היום יש משמעות לתחושה הזאת.

צחי מזומן: ההלכה התפתחה עם השנים בהתאם לערכים שונים שהתקבלו אצל שלומי אמוני ישראל.

צחי מזומן: ברור לי שאי אפשר לשנות אותה בבת-אחת, וגם הבחירה בשינוי מודע אינה פשוטה כל-כך.

צחי מזומן: מצד שני, אני בא בתביעה לרבותיי בישיבה, אלה שחינכו אותי שהתורה היא תורת חיים – הַציעו לי פתרון אמיתי.

צחי מזומן: אדם נורמלי לא יכול לבחור להתנזר כל ימיו, ומה לעשות שלנשים כלל איני נמשך.

צחי מזומן: אני לא מבקש פתרון ציבורי רדיקלי, אבל אני כן מבקש התייחסות אמפתית ומאפשרת למצוקתי.

צחי מזומן: רבני הציבור שלי רואים עצמם כמנהיגים רוחניים.

צחי מזומן: הבו לנו סעד רוחני אמיתי".

צחי מזומן: זה מכתב שהתפרסם בעקבות עיסוק נרחב בארגון שעוסק בטיפולי המרה, ארגון "עצת נפש", שהם, לשאלתכם, הרבנים היחידים שמוכנים לדבר בפומבי על הנושא.

צחי מזומן: לא בפומבי, או לפחות בפלטפורמות קצת יותר אישיות, כמו תשובות באינטרנט בנושא השו"ת (שאלות ותשובות), שהיום נפוץ מאוד באינטרנט, יש שמוכנים להגיד דברים קצת יותר מורכבים.

יואב ארד: יש גם רבנים מזרמים אחרים, כמו הרב זר.

צחי מזומן: אני מדבר רק על רבנים אורתודוקסים לצורך העניין.

צחי מזומן: רבנים מזרמים אחרים זה סיפור אחר, ובהקשר של הציבור הדתי בארץ פחות רלוונטי.

צחי מזומן: התביעה המפורשת להכרה ניזונה מחשיפה גדלה והולכת של העולם הדתי לקיומם של הומואים.

צחי מזומן: ההכחשה והפחד שליוו את ההתייחסות בעבר פינו מקומם לדיאלוג מרתק, שבעיניי נמצא רק באחד השלבים הראשונים שלו.

צחי מזומן: החשיפה של רבנים רבים לכך שבקהילות שלהם חברים מתפללים הומואים יצרה אצלם צורך להבין יותר, לחשוב יותר, אולי אפילו לגבש התמודדות מורכבת יותר עם מה שעד לא מזמן נחשב פשוט כאיסור תורה.

צחי מזומן: היום רבני ישיבות הסדר מתחבטים בבעיה.

צחי מזומן: הם פוגשים צעירים דתיים שבאים אל הרב.

צחי מזומן: הצעירים הדתיים גם מתארגנים, עד לא מזמן היה למשל פורום פעיל מאוד באינטרנט של הומואים דתיים.

צחי מזומן: כן זז שם משהו.

צחי מזומן: לפני כמה שנים יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "לפניך ברעדה", שעוסק בלסביות והומואים דתיים ובמסע הלא פשוט שלהם אל עבר ההשלמה עם אישיותם, לצד ההכרה והקבלה המוגבלת של משפחותיהם ורבניהם.

צחי מזומן: בעקבות הסרט הוקם בארץ פרויקט הנחיה בשם "פתח לב", במסגרתו הוקרן הסרט לכ-2,000 אנשי מקצוע, רבנים ומטפלי נפש, במסגרות חינוכיות וטיפוליות שונות.

צחי מזומן: בשיאו של הפרויקט הוקרן הסרט, שלוּוַה בדיון שהונחה על-ידי אנשי הפרויקט, בכנסים אזוריים שערך משרד החינוך ליועצים חינוכיים במסגרת שפ"י שהוזכר כאן.

צחי מזומן: גם אני כחבר בגוף הזה יכול להגיד דברים טובים על שפ"י.

צחי מזומן: המסקנה מניסוי מוצלח זה, שכאשר עושים את זה נכון אפשר להגיע לשיתוף פעולה, גם בתוך מערכת החינוך הדתי.

צחי מזומן: החשיבות של חשיפת מחנכים לעניין עצומה.

צחי מזומן: מורים ומנהלים שפתחו את הדיון בהכחשה של עצם קיום הומואים בבתי-ספרם התחילו לספר על התמודדויות חינוכיות לא פשוטות שהם עברו, למדו לא פעם להתייחס אחרת לנער שפונה אליהם ומספר על הבעיה שיש לו.

צחי מזומן: כאן מדובר בהצלת נפשות ממש.

צחי מזומן: אבל הניסוי הזה חשף גם את הבעייתיות העצומה שבהזנחה.

צחי מזומן: בבית-ספר תיכון דתי גדול ומאוד מוכר בירושלים, תיכון פתוח יחסית, פתח מנהל בית-ספר את הדיון שאחרי ההקרנה בדברי הרגעה למורים: "אצלנו אין בעיה, אם פונה אליי תלמיד אני מפנה אותו לידיד שלי, פסיכולוג קליני, שמטפל בו ועוזר לו להיפטר מהנטייה הבעייתית".

צחי מזומן: במקרה יצא לי לפגוש אישית את המטופל של אותו פסיכולוג.

צחי מזומן: כמה מפתיע, הוא עדיין הומו.

צחי מזומן: המסקנה פשוטה, צריך לחשוף את הרבנים והמחנכים למצב השורר היום בעולם בכלל, ובעולם בריאות הנפש בפרט.

צחי מזומן: צריך לספר להם על הצורך של הצעיר הדתי לקבל עצמו כפי שהוא, לחשוף אותם לסיכונים העצומים שבהוראה שעליו להדחיק את עולמו המיני.

צחי מזומן: השינוי התיאולוגי התחולל מאליו, בלי התערבות חיצונית שכל-כך מאוסה בעיניהם, אבל השינוי החינוכי בהחלט צריך לבוא מלמעלה, וזה אפשרי, זה כבר כמעט קורה.

צחי מזומן: יש מקום לאופטימיות בעיניי, בעתיד הרחוק יותר.

זהבה גלאון: ראשית, אני רוצה לברך על ההתכנסות ולהתנצל שלא הייתי בהקמת השדולה.

זהבה גלאון: שנית, אני רוצה להתנצל על כך שבתום דבריי אני נאלצת לעזוב.

זהבה גלאון: אני שמחה שאני מדברת אחרי צחי.

זהבה גלאון: אין ספק שהדיון על אקלים חינוכי הוא הדיון הכי משמעותי.

זהבה גלאון: אם בסקר שהוצג כאן מדווח על שליש מבני הנוער שלא חשים בבטחה בין כותלי בית-הספר זה צריך להטריד אותנו, ואם בסקר זה שליש אז כנראה שבחיים זה הרבה יותר.

זהבה גלאון: אין ספק שזה הרבה יותר.

זהבה גלאון: זה צריך לעורר נורה אדומה.

זהבה גלאון: בה בעת מתעוררת אצלי נורה אדומה, כי אם כך חשים התלמידים, מה זה אומר על צוות בית-הספר?

זהבה גלאון: מה זה אומר על המורים?

זהבה גלאון: מה זה אומר על המנהלים?

זהבה גלאון: מה זה אומר על הדעות הקדומות, על הסטריאוטיפים, על הבורות?

זהבה גלאון: כל פעם אני בדילמה, במי צריך לטפל קודם, במה צריך להשקיע משאבים קודם.

זהבה גלאון: אין ספק שצריך לטפל באקלים החינוכי כולו בבית-הספר, במערכת של המורים והמנהלים, ובאותם מנהלים ששולחים לפסיכולוגים וכולי.

זהבה גלאון: אני חושבת שלגבי הנושא הזה, גם אם לא נעשה מספיק, וכנראה לא נעשה מספיק, או הייתי אומרת נעשה מעט מדי, אבל נראה לי שיכולה להימצא אוזן קשבת, או יכולה להתגלות הבנה בקרב הגורמים המופקדים.

זהבה גלאון: צריך לעבוד עליהם, צריך לדבר איתם, עם הממלכה או שרת החינוך, והסקר הזה לדעתי צריך להישלח מכאן על-ידי ראשי הוועדות לשרת החינוך ולכל הנוגעים בדבר, כי אלה דברים שצריך לטפל בהם במהירות.

זהבה גלאון: אני לא בטוחה שזה יסתדר מהיום למחר, אבל לדעתי אפשר לטפל בזה, להתעסק בזה, לגרום לשינוי התייחסות או להביא לשינוי, גם אם אטי, שינוי התייחסות במערכת החינוך.

זהבה גלאון: מה שמטריד אותי מאוד – וזה מתחבר לדברים שאמר צחי – לפני כמה שבועות קיבלתי מכתב מאוד-מאוד נוגע ללב, שהטריד אותי מאוד, בעיקר בגלל תחושת חוסר-האונים, שלא ידעתי מה לעשות עם זה.

זהבה גלאון: את המכתב כתב לי בחור ישיבה.

זהבה גלאון: כאן לא מדובר במערכת החינוך הפורמלית, לא מדובר במערכת החינוך הממלכתי-דתי.

זהבה גלאון: כלומר הסוגייה רחבה הרבה יותר.

זהבה גלאון: בחינוך הממלכתי-דתי יש כבר ניצנים ראשונים, בוודאי לא מספיקים, ושמענו על הבעיה של הנראוּת ועל ההשתקה.

זהבה גלאון: העניין הזה של רצון להמיר, הניסיונות להמרה בישיבות והכישופים והקללות – אין לי דרך אחרת להגדיר את זה – שמוטלים על אותם בחורים בישיבות, שכאשר הם באים לרבניהם לספר שהם חשים תחושות או שהם חושבים רחמנה ליצלן שהם אוהבים בנים או שהם הומוסקסואלים או חשים משהו כלפי חבר בישיבה שלהם – אין למי לפנות, אין שום מוצא.

זהבה גלאון: המכתב שקיבלתי היה כל-כך קשה, בעיקר בגלל תחושת חוסר-האונים.

זהבה גלאון: ברור לי שאי אפשר להשיג הכול, אי אפשר לשנות גם כאן, גם כאן, גם כאן, והמשאבים מוגבלים, וצריך כסף לארגון נוער, וכל-כך הרבה דברים צריך לעשות.

זהבה גלאון: אבל אני תוהה איזה מענה אפשר לתת לבחורים באותם ישיבות?

זהבה גלאון: עם מי אפשר לבוא בהידברות?

זהבה גלאון: מי צריך לקחת על עצמו את ההידברות הזאת, כדי להסביר, כדי שיבינו, כדי שיסירו את הקללות, החרמות והכישופים ולא ישלחו אותם לטיפולים אלו או אחרים?

זהבה גלאון: אני מודה שאני משאירה את זה כשאלה פתוחה.

זהבה גלאון: אין לי מענה, אין לי תשובה.

זהבה גלאון: זה מטריד אותי ואין לי פתרון.

זהבה גלאון: רציתי רק להעלות את זה לדיון.

זהבה גלאון: תודה רבה.

זהבה גלאון: אני מתנצלת שאני צריכה לעזוב.

אברהם פורז: אני מציע שניתן לעוד מספר דוברים את רשות הדיבור, אבל ממש טלגרפית.

נלי שטיין: אני מדריכה ארצית בשפ"י, השירות הפסיכולוגי-ייעוצי.

נלי שטיין: אנא הרשה לי עוד דקה מעבר להערות טלגרפיות כי יש לי הרבה מה להגיד ואני מאוד מעורה בעניין.

אברהם פורז: כשאני אומר "טלגרפית" אני מתכוון בקצרה.

נלי שטיין: הקדמה קצרה, קודם כול אני שותפה הן לכאב, הן לתחושות ההחמצה והן לרצון ליצור שינוי.

נלי שטיין: אני זה הארגון שאני נמצאת מטעמו בוועדה הזאת, לא רק באופן אישי.

אברהם פורז: את פסיכולוגית במקצועך?

נלי שטיין: אני יועצת חינוכית במקצועי.

נלי שטיין: אני מדריכה לחינוך למיניות ולזוגיות ולחיי משפחה בפן הנורמטיבי, בפן הבריא, ואחד הנושאים הוא הומוסקסואליות ולסביות, הוא בהחלט מענייננו, ואני תיכף אראה ואפרט.

נלי שטיין: אני רוצה להגיד עוד אמירה, שיש בה אולי קצת גוון פוליטי.

נלי שטיין: אני מוצאת שהשיח על מיניות בכלל הוא שיח מושתק, גם על מיניות הטרוסקסואלית, ואני משערת שיש לזה הסברים חברתיים, ועל אחת כמה וכמה מיניות אלטרנטיבית.

נלי שטיין: אנחנו עושים מאמצים גדולים מאוד, וגם אותו חוזר מנכ"ל שהוזכר משנת 1999 מדבר על כך שלמעשה חלק ממה שנקרא כישורי חיים, להכין אנשים צעירים לקראת החיים, כי כולנו נולדנו מיניים, כולנו משפחתיים, וחלקנו בשלבים כאלה או אחרים זוגיים, זה חלק מכישורי חיים שמערכת החינוך כן מופקדת לפתח אותם.

נלי שטיין: רק לסבר את האוזן, יועצות מתחילות בשנתיים הראשונות לעבודתן מחויבות על-ידי השירות הפסיכולוגי ייעוצי בתוכנית הכשרה של כישורי חיים א' ו-ב', כאשר לקראת השנה הבאה, לפחות במחוז תל-אביב, בשנה ג' הנושא של מיניות יהיה המשך ישיר של התוכנית לכישורי חיים.

נלי שטיין: איך עובדים עם זה, מה עושים?

נלי שטיין: ברור לנו שנדרשת הכשרה.

נלי שטיין: אם מיניות הטרוסקסואלית היא נושא שעדיין לא מספיק מדובר, למרות החשיבות האנושית שבו לאיכות החיים של כל אחד מאתנו, וגם ברמה חברתית, על אחת כמה וכמה הנושאים ההומוסקסואליים, שנותנים את הגוון של הליברליות, של השוויון, של הסובלנות וכדומה.

נלי שטיין: נכון שיש חוברת, והיא מיושנת.

נלי שטיין: אנחנו מודעים לכך.

נלי שטיין: אנחנו נפתח מארז חדש, וזה כבר בעבודה, וגם נפרסם מידע וחומרים באתר האינטרנט.

נלי שטיין: אני יכולה לציין בסיפוק מסוים את שיתוף הפעולה עם גופי ההסברה העיקריים, כמו חוש"ן, שאנחנו עובדים איתם לפחות 4 שנים, וארגון הנוער הגאה והבית הפתוח בירושלים, שנוצר איתם קשר רק השנה, אבל הקשר הזה הניב מיד שיתוף פעולה.

נלי שטיין: אני רוצה לתת לכם כמה נתונים, ממש בקצרה.

אברהם פורז: את קצת מאריכה.

אברהם פורז: זה בוודאי מעניין, אבל יש כאן עוד כמה אנשים שרוצים לדבר והזמן קצר.

אברהם פורז: תאמרי משפט או שני משפטים אחרונים.

נלי שטיין: אנחנו גם מסתכלים על המגזר הערבי ועל היועצים במגזר הערבי, שאותם לא הזכרתי.

נלי שטיין: הם עברו הכשרה בעזרת חוש"ן בעכו בקיץ שעבר.

נלי שטיין: אתמול דיברתי עם דפנה מהבית הפתוח על קישור נוסף ונעשו קישורים גם בדצמבר.

נלי שטיין: אני רוצה לשאת אמירה אחת.

נלי שטיין: זה כמו אבן שזורקים למים ואולי רק המעגל הראשון הקטן נוצר.

נלי שטיין: אני בתחושה שבשנים האחרונות התהליך התחיל לזוז.

נלי שטיין: בשנים האחרונות מאות יועצות קיבלו הכשרה, וגם מורים וצוותי מורים, על-ידי חוש"ן.

נלי שטיין: אני מרגישה שאנחנו נותנים מענה, אם זה חוש"ן בפן שלו, אם זה ארגון הנוער הגאה בפן שלו, אם הבית הפתוח בחלק שלו שנותן מענה רק בירושלים.

נלי שטיין: אנחנו שוברים את הראש כיצד נוכל לחדור ולעבור עוד מכשול ועוד משוכה.

נלי שטיין: אני רוצה שתדעו שאנחנו אתכם.

נלי שטיין: תודה.

דן ינוביץ': אני מבקר מועצת התלמידים והנוער הארצית, ולצורך העניין שלושתנו מייצגים כאן את הגוף הנבחר המייצג את כלל התלמידים בישראל, שההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרים מהווים כ-10% ממנו, כלומר מגזר גדול למדי.

דן ינוביץ': אנחנו חושבים שהנתונים שהוצגו בסקר מדברים בעד עצמם ומראים תמונה קשה על המצב במערכת החינוך כיום.

דן ינוביץ': אנחנו חושבים שהנושא צריך להיות ברור יותר, מבחינת המסר שמשרד החינוך משדר.

דן ינוביץ': הנהלת משרד החינוך – והדבר כתוב בדפים שלפני

דן ינוביץ': כם – צריכה להוציא מסר חד-משמעי וברור למנהלי בתי-הספר, שמנחה אותם לפעול בשיתוף פעולה עם ארגונים של הקהילה ההומו-לסבית בתוך בתי-הספר, כי כשאין אמירה ברורה אז המנהל חושש: אולי תגובת משרד החינוך היא לא כזאת.

דן ינוביץ': צריכה להיות כאן אמירה חד-משמעית וברורה.

דן ינוביץ': פרט לחיזוק נושא הפתיחות והסובלנות כלפי הומואים ולסביות בתוך המערכת הפורמלית, יש גם התייחסות שלנו לנושא המערכת הבלתי פורמלית.

דן ינוביץ': לצורך העניין אנחנו מתייחסים כאן לארגון נוער גאה, שאירנה תאמר עליו מילה.

אירנה יעקופוב: אני מגיעה לכאן מכפר-סבא.

אירנה יעקופוב: באתי מטעם מועצת התלמידים והנוער הארצית, אבל אני גם חלק מארגון הנוער הגאה.

אירנה יעקופוב: רציתי לחזק של דבריו של יניב ויצמן, שאמר שאנחנו צריכים את המשאבים האלה, אנחנו צריכים תמיכה כלכלית, כי אין מה לעשות וזה כן חסר.

אירנה יעקופוב: בני הנוער שמים לב שחלק מהדברים חסרים, דברים שאי אפשר לתת.

אירנה יעקופוב: אני רוצה לספר קצת מה זה ארגון הנוער בשבילי, כבת נוער, שאין באמת שום היענות לצרכים שלי בבית-הספר ובכל מקום אחר.

אירנה יעקופוב: זה שונה מאוד מלהיות חלק מתנועת נוער או איזה ארגון אחר, כי אצלנו אכן מסירת מספר תעודת זהות והצורך להזדהות משמעם לצאת מהארון.

אירנה יעקופוב: זה קשה מאוד-מאוד לחלק מן החברים שלי, שהמשפחה לא יודעת עליהם, החברים לא יודעים עליהם.

אירנה יעקופוב: ארגון הנוער הוא בעצם המקום היחיד בו אנחנו באמת מרגישים שייכים, בדרך כלל.

אירנה יעקופוב: יש כאלה שהם מחוץ לארון ומקבלים אותם ומרגישים בנוח בבית-הספר ובמשפחה, אבל רובנו לא.

אירנה יעקופוב: יש מפגשים פעם בשבוע, שם מכירים אנשים אחרים, שאנחנו מרגישים שדומים לנו.

אירנה יעקופוב: יש איזו הזדהות שלא יצא לי להרגיש כדוגמתה בשום מקום אחר.

אירנה יעקופוב: לדעתי זה ארגון מאוד חשוב וכל-כך חבל שאין לו יותר תמיכה מצד משרד החינוך, מצד הממשלה, ושאין לו תמיכה מצד בית-הספר.

אירנה יעקופוב: כאשר מדברים אתנו בשיעורי חברה על כך שיש כל מיני מספרי טלפון לבני נוער במצוקה, וכאשר מדברים אתנו על כל מיני ארגונים אליהם אנחנו יכולים לפנות כאשר יש לנו בעיה, אף אחד לא מזכיר את ארגון הנוער הגאה, אף אחד לא אומר שקיים דבר כזה.

אירנה יעקופוב: אני רואה בבית-הספר שלי ובבתי-ספר של חברים, שכל נושא ההומוסקסואליות בכלל לא קיים.

אירנה יעקופוב: לדעתי זה חבל מאוד, כי אנחנו כן צריכים את היחס הזה, אנחנו כן חלק מן החברה וכן יש לנו צרכים שהם קצת מעבר כי החברה לא תמיד מקבלת אותנו.

דפנה סטרומזה: אני סגנית יושבת-ראש הבית הפתוח בירושלים.

דפנה סטרומזה: אני רוצה להתייחס לשלוש נקודות שנדמה לי שצריך לציין, לגבי המשך העבודה.

דפנה סטרומזה: נכון שהעבודה התחילה להיעשות ומרגישים שינוי, וזה משמעותי מאוד.

דפנה סטרומזה: בתקופה האחרונה היתה התחלה של עבודה מערכתית.

דפנה סטרומזה: לא מפגשים ספורדיים עם בתי-ספר שמוכנים להכניס אותנו, את שירות ההרצאות של הבית הפתוח או את חוש"ן, אלא עבודה מערכתית מול יועצות בתי-ספר למשל.

דפנה סטרומזה: המגמה הזאת חייבת להימשך ולהתגבר.

דפנה סטרומזה: לא יתכן שרק בתי-ספר שמסכימים להכניס אותנו ישמעו אותנו.

דפנה סטרומזה: זה חייב להיות חלק אינטגרלי מהתכנים בהכשרה של יועצות בתי-ספר, של מנהלים ומורים, כחלק מתוכנית הלימודים הכללית, חלק מהחומר שתלמידים נחשפים אליו באופן רגיל, כחלק נורמלי מהחינוך שלהם, כמו חינוך לשוויון וחינוך לדמוקרטיה וחינוך לקבלת האחר והשונה, וכן, חינוך על מיניות, וזה חלק ממיניות נורמלית ובריאה.

דפנה סטרומזה: זה דבר ראשון.

דפנה סטרומזה: דבר שני, הוזכר כאן, וצוין גם בסקר, שהגורם שתלמידים הכי פוחדים לפנות אליו או הכי חושבים שהתגובה תהיה שלילית זה אחיות בתי-הספר.

דפנה סטרומזה: כאן נכנסת במקביל החפיפה בין מערכת הבריאות למערכת החינוך.

דפנה סטרומזה: במערכת הבריאות זה צריך להיות חלק אינטגרלי מההכשרה.

דפנה סטרומזה: אם אנחנו מדברים על רפואה ראשונית או רפואת ילדים או פסיכיאטריה, הדברים צריכים להיכנס כחלק מההכשרה הנורמטיבית, באותה צורה, ובאופן מערכתי.

ג'רי לוינסון: אני פסיכולוג, יושב-ראש הבית הפתוח לשעבר.

ג'רי לוינסון: נהניתי מאוד מההרצאה של יואב, אולם יש רק משפט אחד שאמרת שאני חולק עליו, וזה שאמירות הומופוביות היום אינן פוליטיקלי-קורקט.

ג'רי לוינסון: בירושלים, העיר בה אנחנו יושבים, אמירות הומופוביות, התייחסות מפלה היא נחלת כל מגזרי האוכלוסייה – מזרחיים ומערביים, יהודים וערבים, דתיים וחילוניים, בלי יוצא מן הכלל.

ג'רי לוינסון: לפני זמן קצר נודע לי ששר הרווחה לשעבר, חבר הכנסת זבולון אורלב, מינה ועדה ציבורית לבדיקת מצב ילדים ובני נוער בסיכון ובמצוקה, בראשות פרופ' הלל שמידט.

ג'רי לוינסון: הוועדה הזאת עומדת להתכנס בקרוב למושב אחרון כדי להוציא מסקנות.

ג'רי לוינסון: נודע לי שהוועדה בחרה והחליטה באופן נחוש לא להתמקד ולא לעסוק בקהילה ההומו-לסבית, ללא כל נימוק.

ג'רי לוינסון: הדבר הזה חמור מאוד בעיניי, משום שיתכן שהמלצות הוועדה יניעו את משרדי הממשלה, היות וזאת ועדה ממלכתית, לשנות התייחסות ולהנהיג שורת תוכניות שייצרו שינוי ממשי לגבי מגזרי אוכלוסייה אחרים.

ג'רי לוינסון: אך זה לא יקרה לגבי הקהילה שלנו.

ג'רי לוינסון: אני מבקש מחברי הכנסת ומכל אנשי הציבור היושבים כאן, להתגייס כדי ללחוץ ולגרום לכך שהוועדה הממלכתית המכובדת הזאת אכן תשב שוב על המדוכה, תחקור, תסקור ותוציא מסקנות והמלצות לגבי הקהילה ההומו-לסבית, כי אני חושב שזה יכול לסייע מאוד לקהילה שלנו.

ג'רי לוינסון: להערכתנו דרושה התערבות ממלכתית במשרדי הרווחה, הבריאות והחינוך, וכן במוסדות להשכלה גבוהה כדי לשנות את המצב.

חנה ארנון: אני מארגון "תהילה", הורים לילדים הומו-לסביים, שקיים כבר 17 שנים בארץ.

חנה ארנון: יש לנו קבוצות תמיכה בכל הארץ.

חנה ארנון: אני מביאה את דברה של דבורה לי, שהיא אחת המחברות של הספר "אמא יש לי מה לספר לך".

חנה ארנון: זה הספר היחיד הקיים בעברית בנושא שלנו, על יחסים בין הורים וילדים.

חנה ארנון: אקרא רק את הפסקה האחרונה של הדברים שהיא שלחה לי.

חנה ארנון: היא היתה יועצת פסיכולוגית בבית-ספר.

חנה ארנון: "מניסיוני בעבודה עם מורים ומורות, יועצים ויועצות חינוכיים, הרוב אינם יודעים על ההומוסקסואליות יותר מהאיש ברחוב, ורק מעטים יכולים להדריך נער או נערה הבאים אליהם בבקשת עזרה.

חנה ארנון: כאשר פנינו להנהלות בתי-ספר בבקשה להקצות זמן להשתלמות מורים בנושא, או שלא נענינו כלל או שנענינו בתשובות כגון "אין זמן", או במקרה הטוב קיבלנו שעה להרצאה.

חנה ארנון: הרצאה אחת לתלמידים או לחדר המורים אינה מספיקה.

חנה ארנון: יש להכניס את הנושא לתוכנית הלימודים במסגרת קבלת השונה ולא במסגרת חינוך מיני, כי מדובר בזהות ולא רק במין.

חנה ארנון: המטרה היא לקבל את הנערה או הנער השונה ולהרגיש שווה".

רוני בריזון: אני רוצה להתנצל בפניכם על שבזמן שישבנו כאן, אפרופו אמירות הומופוביות, יצא יושב-ראש ש"ס בוועדת הכנסת וכינה את "יום הגאווה" – "יום הזוהמה".

רוני בריזון: אני מבקש להתנצל בפניכם.

רוני בריזון: אני מתבייש עד עמקי נשמתי שמן הבית הזה, שצריך להיות אור מנחה לכל האחרים, יוצאים דברים כאלה.

רוני בריזון: חבל לי מאוד שאלה הם הקולגות שלי.

רוני בריזון: אני מבקש את סליחתכם.

ערן לב: אגב, איפה חברי כנסת מהליכוד ומהעבודה?

ערן לב: גם הם לא נמצאים כאן.

אברהם פורז: יש להם ועידות.

נלי שטיין: נמנעתי מלומר את זה, אבל היות ואנשים אחרים כאן קראו להקצאת משאבים אחרת, בעצם היחידה בשפ"י היא יחידה קטנה מאוד.

נלי שטיין: בשנה שעברה היינו שתי מדריכות ארציות בלבד, והשנה היחידה גדלה ל-4-6 אנשים.

נלי שטיין: ברור שזה מספר לא סביר.

נלי שטיין: אם רוצים אותנו כפרטנרים, וכאמור אף אחד לא יכול להגיד שדלתנו סגורה, חייבים להקצות משאבים ולהגדיל את כוח האדם.

נלי שטיין: אחרת, לא נוכל לעזור.

ברק רג'ואן: אני בן נוער בתוך המערכת הזאת.

ברק רג'ואן: באתי לכאן במטרה להגיד דבר אחד.

ברק רג'ואן: כפי שאתם רואים, יש מי שיכול לעזור ויש איך לעזור.

ברק רג'ואן: מלמדים אותנו שהכנסת היא לב לבה של הדמוקרטיה הישראלית.

ברק רג'ואן: אז הנה, לב אל לב אני אומר לכם, תעזרו, תעשו משהו.

ברק רג'ואן: זה שאנחנו דנים ומבינים שזה חשוב, זה נהדר, אבל כל עוד משרד החינוך מתעלם מהנושא ולא מוציא איזו קריאה ברורה, יוצא שגם מורים שרוצים לעזור ולעשות עומדים נבוכים ולא יודעים מה לעשות.

ברק רג'ואן: כאשר אתם לא מזכירים את הזהות שלי כבן נוער במערכת, זה לא רק שהתעלמו ממני, אלא נותנים לי תחושה שאני לא לגיטימי, שאני לא בסדר ואני לא נורמלי.

ברק רג'ואן: חבל שדווקא מערכת החינוך נותנת לי את התחושה הזאת.

אברהם פורז: אני רוצה להציע את ההצעה הבאה לסיכום הדיון.

אברהם פורז: קודם כול, אני רוצה לומר לך שעצם קיום דיון בכנסת, שזוכה גם לתהודה תקשורתית, יש בו מסר חשוב מאוד, הייתי אומר לגיטימציה של כל הנושא, להעלות אותו, להציף אותו, לדבר עליו, ולא להציג אותו באיזה מקום כאיזו בעיה שצריך לטפל בה בדרך של מטפלים והמרות וכל הדברים האלה.

אברהם פורז: כך שעצם הדיון חשוב.

אברהם פורז: דיברנו כאן היום על מערכת החינוך, ולא על דברים אחרים, בכל מקרה הוועדה שלנו עוסקת בחינוך.

אברהם פורז: אני מציע שאנחנו נרכז את החומר ונעביר אותו לשרת החינוך, התרבות והספורט, ונבקש ממנה לדווח לשתי הוועדות בעוד פרק זמן מסוים איך היא מתכוונת להתמודד עם הבעיות שהועלו כאן, מה משרד החינוך באמצעות בתי-הספר רוצה לעשות.

אברהם פורז: נכון שעכשיו יש בעיות קשות במערכת החינוך – דוח דברת, פיטורי מורים, שביתות, ההשכלה הגבוהה ודברים אחרים – ובכל זאת גם בנושא הזה, כפי שהבנו כאן, המצב איננו מניח את הדעת, וזה ב-understatement, המצב רע, ומשרד החינוך צריך לתת את הדעת ולפעול למתן פתרון.

אתי לבני: בהמשך הדברים שאמר יושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, לגבי הנושאים הספציפיים שהועלו כאן, אולי נוכל להפנות את תשומת הלב לנושא מימון ארגוני הנוער, לנושא הוועדה הממלכתית שמר ג'רי לוינסון הזכיר שצריכה להשלים את הפרק בנושא נוער בסיכון ואז יתכן שאפשר יהיה להשתמש בהמלצותיה, לנושא היועצות החינוכיות והאחיות.

אתי לבני: הדברים שהועלו כאן נרשמו ואנחנו ננסה באופן מרוכז וספציפי להתייחס אליהם.

אתי לבני: תודה רבה לכולם.

אתי לבני: אנחנו הבית שלכם.

אתי לבני: תודה.