הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 180, 2005-05-24 12:30

אתי לבני: שלום לכולם, בוקר טוב.

אתי לבני: אני שמחה לארח את כולן וכולם פה בכנסת, באירוע מאד חגיגי וחשוב, שהנושא שלו – כולם יודעים - השקת אתר האינטרנט של מרכזי סיוע לנפגעי ולנפגעות תקיפה מינית.

אתי לבני: האתר הזה עולה ממש – אני לא יודעת אם ברגעים אלה, אבל בוודאי בשבוע זה לאוויר, ואני בטוחה שהוא ילך וישרת את מטרתו יותר ויותר.

אתי לבני: מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי עבירה מינית זה פרוייקט אדיר של החברה האזרחית, וכמו ששמעתי עכשיו, מתחיל להיות מימון ממשלתי – יש לאורך השנים, אבל עכשיו הוא מתחיל להיות משמעותי.

אתי לבני: יש שני מיליון שקל נוספים שביקשנו להעביר למרכזי הסיוע כדי למנוע קיצוצים, ואני מקווה שישתמשו בהם בצורה הטובה ביותר.

אתי לבני: בבוקר הייתי בקריה האקדמית בקריית אונו, באירוע של מרכז נוגה – מרכז משפטי לנפגעי עבירה, שהוקם בקריה האקדמית, וייתן סיוע משפטי, אינפורמציה, ליווי, לאנשים שהם קורבנות.

אתי לבני: אני שמחה לראות שבכל מיני מקומות – בכנסת, בחקיקה, במשטרה – בהרבה מאד מקומות נושא של נפגעי עבירה מקבל קדימות, חשיבות, בולטות, בכספים וסיוע.

אתי לבני: חוק זכויות נפגעי עבירה 2001 נכנס לתוקפו השנה, חודש אפריל 2005.

אתי לבני: החוק נחקק בשנת 2001, לקח לו ארבע שנים להיכנס לתוקף.

אתי לבני: הרבה, נכון?

אתי לבני: הרבה מאד.

אתי לבני: ובמהלך השנים האלה אנחנו, בוועדת חוקה, לחצנו וקיימנו הרבה מאד ישיבות ודרישות כדי שהחוק הזה ייכנס לתוקפו, וזה קרה באופן הדרגתי, ונדמה לי שהיום כל החוק הזה הוא חלק מספר החוקים של מדינת ישראל, ומחר, בוועדת חוקה, אנחנו עומדים לאשר תקנות נוספות לקיום החוק שמגישה שרת המשפטים, ואני מקווה שכל הנושא הזה ייצא לדרך.

אתי לבני: החוק הזה התחיל כך שאמרו שהוא לא ניתן לביצוע, עלותו היא שישים מיליון שקל – כך אמר משרד האוצר – בלתי אפשרי לבצע אותו.

אתי לבני: ואז התחלנו להתווכח, להתדיין על הנושא ולבדוק את זה, והנה מתברר שהעלות של החוק הזה התכווצה לשניים או שלושה מיליון שקל.

אתי לבני: יישומו ייתן פתרון ואפשרויות לקורבנות העבירות בכלל, וכידוע קורבנות העבירות המיניות הן חלק ניכר מקורבנות העבירה, לרבות אונס, הטרדות מיניות, וכל צורה של ניצול מיני.

אתי לבני: בנים ובנות.

אתי לבני: ואני מקווה שגם דרך האתר, גם דרך מרכזי הסיוע, גם דרך המרכז האקדמי בקריית אונו, גם דרך הכנסת – בכל המקומות האלה – אנחנו עכשיו נתגייס ונעשה משהו כדי לפצות את קורבנות העבירות.

אתי לבני: אני מעבירה את זכות הדיבור למנהלת מרכזי הסיוע.

אתי לבני: בבקשה.

הילה קרנר-סולימאן: אני מודה לכל מי שהגיע לכאן, ואני מודה גם ליושבת ראש הוועדה למעמד האישה.

הילה קרנר-סולימאן: אנחנו חדשות לבקרים עוסקות בתכנים האלה במסגרת הוועדה, ותכף יצטרף אלינו יושב ראש ועדת המשנה למדע ואינטרנט חבר הכנסת מיקי איתן, שבמסגרת ועדת חוקה אנחנו עושים אתו הרבה מאד עבודה משמעותית וחשובה שקשורה לזכויות נפגעי עבירה.

הילה קרנר-סולימאן: טניה, הדוברת של האיגוד, תתייחס בעיקר לרציונל ולפרקטיקה.

הילה קרנר-סולימאן: אני רוצה לומר כמה דברים אידיאולוגים, ברשותכם.

הילה קרנר-סולימאן: הסוגייה של אלימות מינית עלתה לראשונה לסוג של תודעה כשפרויד, בשנות התשעים של המאה הקודמת, חקר נשים היסטריות.

הילה קרנר-סולימאן: והוא גילה שכל הנשים שהוא דיבר אתן עברו התעללות מינית בילדות.

הילה קרנר-סולימאן: הוא פרסם מאמר מופלא שמתייחס לתופעה, ואחרי שנה חזר בו.

הילה קרנר-סולימאן: החברה הבורגנית בווינה ובפריז לא יכלה להכיל את הידיעה שבבורגנות מתרחשים מעשים של התעללות מינית בילדים.

הילה קרנר-סולימאן: מאז הנושא הזה הושתק, לא היה קיים עד שנות השישים והשבעים, והוא עלה אחר כך לתודעה על ידי התנועה הפמיניסטית בארצות הברית ואחר כך בארץ.

הילה קרנר-סולימאן: ואנחנו כל הזמן מתמודדות עם הסוגייה של השתקה והכחשה, שעוברת גם דרך האשמת הקורבן וגם דרך אי אמון בנתונים.

הילה קרנר-סולימאן: הייתה לי דוגמה פה, לפני ארבעה חודשים, אחרי שקיימנו דיון בוועדה למעמד האישה על הטרדה מינית בצבא, ובאה אתי פונה שעברה אונס בצבא, והתקשורת כיסתה את זה וזה זכה לסיקור נרחב.

הילה קרנר-סולימאן: למחרת הגענו לדיונים כאן שוב, וכשפניתי לאחד מהכתבים לעניין אותו בנושא החדש, אז לפני שהוא שמע הוא אמר: די כבר עם נפגעות אונס.

הילה קרנר-סולימאן: שמענו אתכן אתמול, אי אפשר גם היום, כמה אפשר.

הילה קרנר-סולימאן: וזה בעיני סוג חדש של השתקה, שהבנו שיש אונס, אנחנו לא מתווכחים אם זה, אבל למה צריך לדבר על זה כל כך הרבה.

הילה קרנר-סולימאן: ובעיני, הקיום של האתר הזה, לא זו בלבד שהוא עוד דרך שלנו לומר לנפגעות: אתן לא לבד, הוא גם עוד דרך שלנו לקרוא תגר על כל מי שלא רוצה לשמוע, על כל מי שלא רוצה לדעת.

הילה קרנר-סולימאן: יש לנו גם כמה חובות נעימים.

הילה קרנר-סולימאן: להודות, קודם כל, לחברת פיליפ-מוריס – חיים הנציג שלה – שענתה על הצורך שכבר היה קיים בצורה מאד מוחשית בשנים האחרונות, ולא הצלחנו למצוא לו תקציב.

הילה קרנר-סולימאן: ברגע שפיליפ-מוריס שמעו על הצורך הזה הם מייד התגייסו ותרמו בנדיבות, כמו לפרוייקטים אחרים, ואפשרו באמת את ההקמה של האתר.

הילה קרנר-סולימאן: אני רוצה להודות לעזרת נשים, חברותינו, שמלוות אותנו כבר עשר שנים ובמידה רבה אחראיות לכך שהשיח על אונס, על אלימות מינית, על אלימות מינית נגד נשים וילדים יצא מהחצר האחורית, יצא מהארון וקיבל מקום בקדמת השיח הציבורי.

הילה קרנר-סולימאן: אני רוצה מאד להודות גם למתנדבות וגם לצוות של האיגוד, של המרכזים, שנמצאות פה, ולטניה הדוברת שלנו שהשקיעה לילות כימים, מחשבה, יצירה, הרבה מאד עבודה קשה, כדי להוציא את הפרוייקט מן הכוח אל הפועל.

הילה קרנר-סולימאן: ברשותכם, אני רוצה לסיים בסוג של מחווה לאנדריאה דבורקין, לוחמת פמיניסטית יהודיה, מנהיגת המאבק הפמיניסטי בארצות הברית כנגד ניצול מיני של נשים בתעשיית הזנות, בתעשיית הפורנוגרפיה, כנגד אלימות כלפי נשים וילדים.

הילה קרנר-סולימאן: היא נפטרה לפני שישה שבועות בוושינגטון.

הילה קרנר-סולימאן: אני רוצה לקרוא לכם כמה שורות מתוך הרצאה שהיא נשאה לפני כמה שנים באיידהו, מול אולם של 500 גברים.

הילה קרנר-סולימאן: גברים שלקחו על עצמם ליצור גבריות אחרת, המקבילה האמריקאית לתנועה לגבריות חדשה בישראל.

הילה קרנר-סולימאן: היא דיברה אתם משך שעה על זה שלא יכול להיות שוויון בספירה הציבורית, בלי שיהיה שוויון גם בבית פנימה, והיא מסיימת כך – זה תרגום מאד מאד חופשי שלי, והוא נשמע פחות רהוט מהדברים שהיא אמרה באנגלית: "ואני רוצה יום אחד של הפוגה.

הילה קרנר-סולימאן: יום חופש אחד, יום אחד בלי.

הילה קרנר-סולימאן: יום אחד שבו לא יתווסף סבל חדש לקיים.

הילה קרנר-סולימאן: ואני מבקשת מכם לתת לי את זה.

הילה קרנר-סולימאן: ואיך אוכל לבקש פחות, זה כל כך מעט.

הילה קרנר-סולימאן: ואיך תוכלו להציע לי פחות, זה כל כך מעט.

הילה קרנר-סולימאן: אפילו במלחמות יש שביתות נשק.

הילה קרנר-סולימאן: לכו ותארגנו שביתת נשק.

הילה קרנר-סולימאן: תעצרו את הצד שלכם ליום אחד.

הילה קרנר-סולימאן: אני רוצה 24 שעות של שביתת נשק, שבהן לא יהיה אונס.

הילה קרנר-סולימאן: ואני רוצה לראות אתכם מעיזים לנסות את זה.

הילה קרנר-סולימאן: אני דורשת שתנסו את זה, לא אכפת לי להתחנן שתעשו את זה.

הילה קרנר-סולימאן: אם לא בשביל זה, בשביל מה אתם כאן?

הילה קרנר-סולימאן: מה עוד יכול להיות חשוב כל כך?

הילה קרנר-סולימאן: וביום הזה, ביום שביתת הנשק הזה, ביום הזה שבו אף לא אישה אחת תיאנס, נתחיל את הפרקטיקה האמיתית של השוויון, משום שלא נוכל להתחיל את זה לפני היום הזה.

הילה קרנר-סולימאן: לפני היום הזה לשוויון אין משמעות, הוא שום דבר, הוא לא אמיתי, אבל ביום הזה הוא יהפוך לאמיתי.

הילה קרנר-סולימאן: ואז, במקום אונס, לראשונה בחיינו, גברים ונשים גם יחד, נתחיל לחוות חופש".

הילה קרנר-סולימאן: אנדריאה דבורקין.

אתי לבני: חבר הכנסת מיכאל איתן.

מיכאל איתן: זו לא חובה.

מיכאל איתן: אפשר לראות את האתר קודם, אם אתם רוצים.

אתי לבני: נראה את האתר.

טניה אברבנאל: צהרים טובים לכולם.

טניה אברבנאל: העשייה על האתר הייתה מצד אחד מאד מאתגרת, אבל מאד מספקת.

טניה אברבנאל: מאד הרגשנו כל הזמן שאנחנו באמת עובדות על משהו שצריך אותו.

טניה אברבנאל: האתר נמצא בהרצה בימים האחרונים.

טניה אברבנאל: וכמו שהילה אמרה, הצורך היה קיים כבר הרבה זמן.

טניה אברבנאל: היינו פשוט צריכים את התקציב, כדי שנוכל לכסות אותו.

טניה אברבנאל: כבר בימים שהוא נמצא בהרצה קיבלנו דרכו לא מעט פניות, גם לאינפורמציה, גם לסיוע – שאותן העברנו הלאה למרכזים.

טניה אברבנאל: די ברור לנו שבשנה הקרובה, בעקבות האתר, תהיה עלייה בכמות הפניות.

טניה אברבנאל: קצת רקע לגבי מה שעמד לנגד עינינו כשתכננו את האתר.

טניה אברבנאל: המטרה הייתה לענות על הצורך של החור הפעור הזה של מידע שלא היה קיים וזמין, בנושא של אלימות מינית.

טניה אברבנאל: האתגר שניסינו לענות עליו היה לספק אינפורמציה בצורה שתענה על צרכים של כל חלקי האוכלוסייה.

טניה אברבנאל: אם זה נפגעות ונפגעים שמחפשים מידע, וזה עוד צעד בדרך להרמת הטלפון אל מרכזי הסיוע, שיכול להקל עליהם, קצת לקרוא על מה שעובר עליהם ועל אחרים, להבין מהו הסיוע שהמרכזים נותנים ומה מחכה להם אם הם מחליטים להתקשר.

טניה אברבנאל: מצד שני גם אנשי מקצוע – אם זה משפטנים, מטפלים, אנשי חינוך שמחפשים אינפורמציה על סדנאות אפשריות וכולי.

טניה אברבנאל: אני אנסה להציג מאד בקצרה כמה היבטים של האתר ואת הרציונל שעומד מאחוריהם.

טניה אברבנאל: אז קודם כל היה לנו מאד חשוב להביא נתונים או היבטים על ההיקף של התופעה.

טניה אברבנאל: אלו עובדות שסותרות הרבה מיתוסים שעדיין קיימים בדעת הקהל.

טניה אברבנאל: במקרה הזה פה אנחנו רואים נתון שאומר שרוב מקרי האונס מתרחשים בביתה של הנפגעת או בביתו של התוקף.

טניה אברבנאל: לנו, במרכזים, זה ברור מאליו, שברוב המקרים האונס מתרחש במקום שאמור להיות בטוח, אבל אני חושבת שלרוב האנשים שרואים את המידע הזה זה משהו מפתיע וגם קשה לעיכול.

טניה אברבנאל: היה לנו חשוב להבליט את זה.

טניה אברבנאל: נתנו עוד קצת אינפורמציה על ממדי התופעה.

טניה אברבנאל: דבר נוסף שהיה לנו מאד חשוב להבליט אלה השירותים שמרכזי הסיוע נותנים.

טניה אברבנאל: כל נפגעת או נפגע שנכנסים יוכלו מאד בקלות לראות מה האופציות שעומדות בפניהם במידה שהם רוצים להיעזר במרכזי הסיוע.

טניה אברבנאל: ושוב, יש פירוט על סוגי הסיוע השונים, החל מסיוע טלפוני והמשך בפגישות אישיות, קבוצות התמיכה והליוויים שאנחנו עושים.

טניה אברבנאל: הליווי בהליך הפלילי, למשל, זה נושא שאנחנו יודעות שמלווה בהרבה חרדה.

טניה אברבנאל: נפגעת שחושבת על פתיחה בהליך פלילי, יש לה הרבה חששות, היא לא יודעת לקראת מה היא הולכת ומהו בעצם הסיוע שהיא יכולה לקבל.

טניה אברבנאל: המטרה שלנו פה היא גם לתת אינפורמציה על העזרה והליווי שהיא יכולה לקבל אם היא מחליטה לפתוח בהליך, וגם הרבה מאד אינפורמציה על ההליך הפלילי עצמו.

גדעון סער: הן מדברות גם בהליך אזרחי.

טניה אברבנאל: הליך אזרחי זה הליך מיוחד שבו אנחנו מפנות לעורכי דין שיכולים לעזור.

טניה אברבנאל: עוד דבר שהיה חשוב לנו זה לספק אינפורמציה בכמה שפות, בהתאם לקו של מרכזי הסיוע, של פניה ותמיכה במגזרים ואפילו פעילות אקטיבית.

טניה אברבנאל: אז יש לנו, מעבר לעברית, דפים בערבית, ברוסית, באנגלית יש לנו אתר-ראי שמקביל לאתר העברי.

קריאה: חסר אמהרית.

קריאות: יש.

קריאות: יש.

הילה קרנר-סולימאן: יש קו חירום באמהרית, אבל אינטרנט וטקסט בכתב – הקהילה דוברת האמהרית פחות נגישה אליו.

טניה אברבנאל: זה גם משהו שנוכל להוסיף אם יהיה צורך בזה.

טניה אברבנאל: לגבי השפות אני רוצה רק להדגיש, שאנחנו משקיעים הרבה מאמצים בפעילות האקטיבית וה-outreach לאוכלוסיות האלה, ואנחנו חושבות שהמידע הזה, באתר, חשוב מאד גם למגזרים.

טניה אברבנאל: כמו שאתם רואים מצד ימין פה, לכל מרכז סיוע יש אזור שמוקדש לו באתר, כשהכוונה הייתה גם לאפשר נגישות ישירה למרכזי הסיוע השונים עבור נפגעות ונפגעים, וגם לאפשר למרכזי הסיוע לקיים איזשהו קשר רציף יותר ומידע ספציפי לקהילה שהוא משרת.

טניה אברבנאל: יש לנו פרק משפטי שהוא מאד מאד מעמיק בכמות ועומק האינפורמציה שהוא מספק, מתוך הבנה לכוח שהידע נותן ורצון לתת לנפגעת או לנפגע כמה שיותר מידע על כל השלבים שהם עשויים לעבור במהלך ההליך הזה, אם הם מחליטים לפתוח בו, המשמעויות של השלבים השונים והאופציות שעומדות לפניהם.

טניה אברבנאל: במקביל, בנוסף לכך שמרכזי הסיוע עוסקים גם בתחום של הכשרת אנשי מקצוע מתוך רצון לאפשר לפרקליטים, אנשי חינוך וכולי, להכיר את העולם הרגשי והנפשי של הנפגעות והנפגעים שהם באים אתם במגע , הכנסנו גם פרק של ספרות מקצועית שיש בו גם מאמרים בנושאים שונים, גם ספרות מומלצת, משהו שמאפשר לפתוח צוהר לעולם הזה.

טניה אברבנאל: אנחנו גם יודעות שגם לנפגעות ולנפגעים עצמם יש, הרבה מאד פעמים, צורך לקרוא על התופעה ולתת סדר ומשמעות למה שהם מרגישים וחווים.

טניה אברבנאל: לקראת סיום – הילה הזכירה את זה נדמה לי – הכנסנו גם פרק של גנריה, שמציג יצירות של נפגעי תקיפה מינית, מתוך רצון להשמיע גם את הקול של הנפגעות והנפגעים ולא רק של מרכזי הסיוע.

טניה אברבנאל: ובאמת, הגישה שלנו היא שכל נפגע או נפגעת שישלחו יצירות, אנחנו נוכל להוסיף אותן למאגר.

טניה אברבנאל: אני מזמינה את כולם להיכנס לאתר ולבדוק יותר לעומק את התכנים שלו.

אתי לבני: תודה רבה.

אתי לבני: בבקשה, חבר הכנסת איתן.

מיכאל איתן: תודה רבה.

מיכאל איתן: אני רוצה להתייחס בקצרה לחלק שבו אני מעורב, מבחינת הכנסת, בשני כובעים.

מיכאל איתן: כובע אחד זה יושב ראש ועדת המשנה תחת אחריותה של ד"ר לאה נס, כיושבת ראש ועדת המדע, שבו אני רוצה לדבר על תחום האינטרנט וטכנולוגיית המידע, ובכובע השני, כיושב ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט, על נפגעי עבירה.

מיכאל איתן: יש לנו רומן בהמשכים עם הנציגות של הקבוצות השונות של הקואליציה ואני רוצה לדווח קצת גם על התחום הזה.

מיכאל איתן: נתחיל עם הנושא של האינטרנט.

מיכאל איתן: אני שמח מאד על היוזמה.

מיכאל איתן: אני רק רוצה להזכיר לעצמנו שהאינטרנט לא פותר את הכל.

מיכאל איתן: הוא מגיע היום – להערכתי – רק לשליש מהאוכלוסייה הבוגרת בקרב השכבות בשלושת או ארבעת העשירונים התחתונים.

מיכאל איתן: אם אנחנו ניקח את ארבעת העשירונים התחתונים של ההכנסה, אחוז האנשים שיש להם גישה לאינטרנט בקבוצה הזאת הוא בערך כשליש מהאוכלוסייה.

מיכאל איתן: זה אומר ששני שליש מהם אינם מגיעים לאינטרנט.

מיכאל איתן: וזה אומר, שאנחנו צריכים להשתמש באינטרנט כאמצעי, לא בהכרח לאלה שיש להם גישה, אלא למתווכים שבעזרתם אנחנו יכולים להגיע לאוכלוסייה שזקוקה לשירות.

מיכאל איתן: זה אומר, מבחינתכם, שאתם צריכים לדאוג שעובדים סוציאליים במתנ"סים, במרכזי להבה, בספריות, במקומות שבהם יש גורמים שמאפשרים גישה לאינטרנט לאוכלוסיות יותר חלשות שאין להם אינטרנט בבית, הגורמים האלה, המתווכים, יהיו מודעים לשירות שאתם מציעים, ויהפכו להיות סוכנים שלכם למתן השירות.

מיכאל איתן: גם לכאלה שמגיעים למקום לצורך האינטרנט, או אפילו לכאלה שלא מגיעים למקום, אבל יידעו שהם יכולים לקבל את השירות, והסוכנים יהיו אלה שיפעילו אותו עבורם, וייכנסו לאתר האינטרנט על מנת להוציא את המידע.

מיכאל איתן: לסיכום הנקודה הזאת אני חושב – ואת זה אני אומר לחברי הכנסת.

מיכאל איתן: מדינת ישראל צריכה להשקיע יותר, והממשלה לא עושה מספיק מבחינת השוויון במתן השירותים שהיא מפתחת כשירותי ממשל זמין.

מיכאל איתן: משקיעים משאבים, מי שנהנה מהאינטרנט זה המעמד הבינוני, וככל שמשקיעים בשירותים האלה יותר, והוא נהנה מזה יותר – ברמות השונות.

מיכאל איתן: מחינוך ועד למילוי טפסים – הפערים לא קטנים, אלא גדלים, דרך הטכנולוגיה של האינטרנט.

מיכאל איתן: וגם כאן, תהיה לכם דוגמה פשוטה.

מיכאל איתן: אתם תראו תכף שאם תקבלו מענה וכניסות לאתר, זו תהיה קבוצת אוכלוסייה של מעמד בינוני אם לא נעשה איזשהן פעולות התערבות על מנת לגשר בין הפערים.

מיכאל איתן: הנקודה השניה שאני רוצה לדבר עליה זה הנושא של ועדת החוקה.

מיכאל איתן: ועדת החוקה, בתקופת כהונתה הנוכחית, שמה לעצמה כאחד ההדגשים ובסדרי עדיפויות, להיות יותר מודעת לצורך לטפל ולתת סיוע לנפגעי עבירה באופן כללי.

מיכאל איתן: הקונספציה שצריך כל הזמן לשים את הדגש על העבריינים, גם בעניין ההרתעה וגם בעניין השיקום והטיפול, שהיא נכונה לכשעצמה, אנחנו מתקנים היום לגביה קצת את הפרופורציות ועושים איזון.

מיכאל איתן: אנחנו אומרים: רגע אחת, בתמונה נמצאים גם נפגעי עבירה, והחברה שלנו צריכה לתת לזה מענה.

מיכאל איתן: הרעיון המרכזי מונח בהבנה שמדינה שיש בה יחסי ממשל ואזרח שמבוססים על איזושהי אמנה חברתית, צריכה לתת לאזרח הגנה מהממשל.

מיכאל איתן: ואם הוא לא קיבל הגנה, הוא צריך לקבל על כך פיצוי, כי משהו יסודי הופר במחויבות כלפיו.

מיכאל איתן: התפיסה הזאת מתחילה לחלחל, ואנחנו יצרנו בוועדה מגילת זכויות של נפגעי עבירה שמתבססת על החוק של נפגעי עבירה משנת 2001, אבל כפי שאתם יודעים, הבעיות הן בלחץ לקביעת סדרי עדיפויות ולקבלת התקציבים.

מיכאל איתן: אנחנו יכולים לקבוע – וקבענו – מגילה נהדרת של כל הזכויות שאנחנו רוצים להגיע אליהן, אבל אנחנו עדיין נמצאים בראשית הדרך ביישום.

מיכאל איתן: להיות ספציפי – ובזה אני אסיים – המאבק שלנו הוא על מימוש החוק.

מיכאל איתן: היה חוק ולא נתנו לנו לממש את החוק, לא היו תקציבים ובחוקי ההסדרים למיניהם ביקשו מאתנו כל פעם לדחות ולדחות את החוק, ואנחנו משתדלים כל פעם לדחות עד כמה שאפשר פחות ולממש כמה שאפשר יותר.

מיכאל איתן: אני לא רוצה להגיד שאנחנו באים הנה עם הישגים גדולים מאד, אבל מחר אנחנו כבר עומדים לאשר תקנות.

מיכאל איתן: זה ממש מגיע בזמן.

מיכאל איתן: אנחנו מדברים על דברים שנותנים זכות הגנה על שלומו וביטחונו של נפגע עבירה, כאשר הוא יקבל מידע במענה קולי כל פעם שעבריין יהיה לו קוד, וכל פעם שעבריין ייצא לחופשה או עבריין ילך לבקש שחרור, וכולי.

מיכאל איתן: יעדכנו את נפגעי עבירה, יתנו מעמד לנפגעי עבירה בבקשות לעיכוב הליכים, יתנו להם מידע והגנה כשהם באים לבית המשפט לדיונים, ואנחנו משתדלים להתקדם בעניין הזה.

מיכאל איתן: הגשנו הצעת חוק ביוזמת חברת הכנסת גילה גמליאל – היום היא סגנית שר – שהוא חוק מהפכני מבחינת הגישה השיפוטית.

מיכאל איתן: לפיו, כאשר המבצע של העבירה ביצע את העבירה, ריצה את עונשו ואפילו הוכח שהוא חזר למוטב – למרות שבעבירות מין בדרך כלל אנחנו יודעים שההנחה הזאת אינה נכונה, להפך, במרבית המקרים הוא עבריין שיחזור על עבירותיו.

מיכאל איתן: אבל בהנחה, אפילו, שהוא ריצה את חובו לחברה וחזר למוטב והפך לאחד מל"ו – אם עצם העובדה שחזרתו לאחר המאסר למקום מגוריו עלולה לגרום לנפגע העבירה נזק פסיכולוגי - לא פיסי - של ממש, קבענו שאפשר יהיה להרחיק אותו ממקום המגורים או ממקום העבודה.

מיכאל איתן: זה שינוי גדול בקונספציה, שבא לממש את אותו העיקרון שעליו דיברתי.

מיכאל איתן: אם כבר אנחנו נמצאים בדילמה שמשפחה מחזיקה ילד או ילדה שעברו עבירת מין, וגם אם האדם ריצה את עונשו וגם אם הוא מאה אחוז בסדר – ואנחנו מניחים שהוא מאה אחוז בסדר, לרגע – אבל עצם עלייתו במדרגות כדי להגיע הביתה תביא לכך שהילד או הילדה, המבוגר או המבוגרת, יחזרו חזרה לשוק או לטראומה – נשאלת השאלה מי צריך לסבול בעניין הזה?

מיכאל איתן: האם קורבן העבירה צריך לחשוב לעבור דירה, או העבריין לשעבר שהוא אולי אדם חף מפשע.

מיכאל איתן: ובדילמה הזאת אנחנו הכרענו הכרעה ברורה.

מיכאל איתן: אנחנו אומרים: אם אנחנו כבר מגיעים למצב הזה ומישהו כבר יצטרך לעבור דירה, זה יהיה העבריין.

מיכאל איתן: זוהי הצעת חוק שמסמלת את הגישה.

מיכאל איתן: אני מאחל לכולנו שיהיו כמה שפחות נפגעי עבירה, אבל כשיהיו כאלה – ויהיו כאלה מטבע המין האנושי – נדע לתת להם את הסעד המתאים ולתת את ההדגשים על מנת לא להשאיר אותם לבד, כי זה קרה כתוצאה ממחדל של כולנו, שלא ידענו לתת להם את ההגנה שאנחנו צריכים לתת לכל אדם ואדם, על מנת שלא יבצעו בו את העבירות מלכתחילה.

אתי לבני: תודה רבה.

אתי לבני: מירב מיכאלי מעזרת נשים.

מירב מיכאלי: אני נרגשת, זוהי הבעת אמון, באמת.

מירב מיכאלי: האמת היא שאני לא יודעת מאיפה להתחיל.

מירב מיכאלי: נאמרו פה כל כך הרבה דברי טעם נהדרים, אבל, חבר הכנסת מיקי איתן, אני אקח חלק מהדברים שלך.

מירב מיכאלי: קודם כל, אני רוצה להניח את דעתך.

מירב מיכאלי: כשאתה אומר שהממשלה משקיעה בשירותים חברתיים באינטרנט, ושהאינטרנט מגיע רק למעמד הבינוני ולכן זה מגדיל את הפערים – תנוח דעתך, הממשלה לא השקיעה אגורה באתר הזה, כך שלעניין זה אנחנו יכולות להירגע, והאתר הזה באמת התאפשר – אני מסכימה אתך, אגב, שהוא לא נותן תשובה לכולם, ובכל זאת לעשירונים מסוימים ולציבור מסוים, זה שלא היה עד עכשיו אתר אינטרנט, זה שאנחנו חוגגות עכשיו את הקמתו של אתר אינטרנט, יש בזה משהו מביך מבחינת מידת הפיגור שאנחנו מצויות בו.

מירב מיכאלי: אז גם את זה צריך לזכור, שגם מהצד הזה יש בעיה, וכאן באמת צריך להגיד תודה.

מירב מיכאלי: והתודה לפיליפ-מוריס – ולחיים, שמייצג כאן את פיליפ-מוריס – היא לא רק כדי לעשות וי על יחסי הציבור, אלא משום שאל"ף, בלתה – גם היום לא היינו מגיעות עד הלום – ובי"ת – משום שנכון הדבר שמאז שעזרת נשים התחילה לעבוד, באמת אפשר לדבר הרבה יותר על אונס.

מירב מיכאלי: אפשר לדבר על אונס, אפשר לדבר על תקיפה מינית, אפשר לעשות על זה ישיבה בכנסת, וזה דבר שאין לבטל אותו.

מירב מיכאלי: עדיין, למשל, חברות מסחריות, מאד מאד מהססות להיכנס לאונס ולתקיפה מינית, כי זה עדיין מריח להם לא טוב, זה לא טוב להם לדימוי ולתדמית.

מירב מיכאלי: לכן, זה שפיליפ-מוריס כן הייתה מוכנה גם לבוא הנה, לכנסת, ולהצטלם בהקשר של מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית – אל"ף כדאי לשבח על כך את פיליפ-מוריס, ובי"ת, נשבח את עצמנו בכל זאת על חצי צעד קדימה.

מירב מיכאלי: אני מאד מברכת על כך שחוק זכויות נפגעי עבירה התקבל.

מירב מיכאלי: זה מסוג הדברים שהם נחמדים, צריך לשבח עליהם, אבל בסופו של דבר אנחנו בפיגור.

מירב מיכאלי: משום שהחוק הזה לא כולל פיצוי כספי.

מירב מיכאלי: משום שנפגעי ונפגעות עבירה, זה לא מממן להם את הטיפול הפסיכולוגי שהם צריכים.

מירב מיכאלי: זה לא רק שאם הוא יחזור הביתה, התוקף או העבריין, אז הם יעברו טראומה.

מירב מיכאלי: הטראומה כבר שם.

מירב מיכאלי: עכשיו, בשביל לחיות מחדש, להתחיל חיים מחדש, צריך טיפול.

מיכאל איתן: אנחנו נפגשנו עם ביטוח לאומי, ויש עכשיו כבר תזכיר להצעת חוק מטעם הביטוח הלאומי, שהנושא הזה ייכלל בתוך הביטוח הלאומי.

מירב מיכאלי: ואני רוצה לראות את משרד האוצר מעביר את זה, דחוף, בחוק ההסדרים הקרוב.

מירב מיכאלי: דחוף.

מירב מיכאלי: דחוף מאד.

מירב מיכאלי: דבר אחרון שאני רוצה להגיד – הכסף הוא כסף, זה ברור.

מירב מיכאלי: אבל אחת מהסיבות שעדיין אין כסף היא בגלל ש-גם אתה אמרת על נגישות של ציבורים מסוימים, כלומר שהאינטרנט צריך להיות נגיש לסוכנים או סוכנות שיעבירו את האפשרות לשירותים לציבור של נזקקות-נזקקים, ואפילו טניה, כשהציגה את האתר, אמרה: להקל עליהם, על הנפגעות, על הנפגעים, שזאת, אני חושבת, הטעות הבסיסית, כי זה לא הם, זה אנחנו.

מירב מיכאלי: אדם יכול להיות גם עובד סוציאלי וגם נפגע תקיפה מינית.

מירב מיכאלי: אישה יכולה להיות גם חברת כנסת וגם נפגעת תקיפה מינית, וגם לעבוד במקצועות אחרים, חופשיים, כאלה או אחרים, ולהיות נפגעת תקיפה מינית בעת ובעונה אחת.

מירב מיכאלי: זה שאתה נפגע או נפגעת תקיפה מינית לא הופך להיות הדבר היחידי שמגדיר אותך, ואף אחת ואף אחד מאתנו לא חסינים לזה.

מירב מיכאלי: עד גיל 12 ילדים נפגעים חשופים לזה כמו ילדות בנות – עד גיל 12 – והם חשופים לזה בבית באופן מוחלט – אבא, אח, אבא חורג, דוד.

מירב מיכאלי: U name it - כל מה שעולה בדעתנו.

מירב מיכאלי: אז יש כמות אדירה של גברים שמן הסתם לא מדווחים על הדבר הזה, כי מה הם יעשו עם זה?

מירב מיכאלי: לא רק החברה הבורגנית בצרפת וכולי לא יכלה להכיל את זה, אף אחד מאתנו לא יכול להכיל את זה בתוך עצמו הרבה פעמים.

מירב מיכאלי: ודאי וודאי נשים שממשיכות להיות אחר כך נחותות במעמדן החברתי, וממשיכות להיות חשופות לתקיפה מינית, בעת שבנים גדלים לפחות ונעשים גברים, ויותר מסובך להתעסק אתם בחלק מהמקרים.

מירב מיכאלי: זאת אומרת, צריך להבין שגם גברים הם נפגעי תקיפה מינית ולא רק נפגעות, למרות שהדיבור בנפגעות הוא רלוונטי.

מירב מיכאלי: צריך לדבר ב"אנחנו נפגעות", משום הנחיתות.

מירב מיכאלי: גברים בקבוצות תמיכה – אתם צריכים לשמוע את זה הרבה פעמים – הדיבור של גברים נפגעים הוא על החוויה של נחיתות נשית.

מירב מיכאלי: הם מדברים על כך שהם מרגישים נקבה.

מירב מיכאלי: כי התקיפה הזאת, החדירה, החודרנות, הדבר הגברי הזה, הופך אותם כאילו למשהו נקבי, ונקבי כידוע הרי הוא נחות.

מירב מיכאלי: אנחנו את התיקון צריכות לעשות באמת בשלב הראשוני, בזה שאנחנו צריכות למגר את הפטריארכיה, במובן הזה שצריך לתת כסף גם – לא נעים לי להגיד את המילה המגונה - לחינוך.

מירב מיכאלי: במדינת ישראל בימים אלה להגיד חינוך זה באמת חומר נפץ לסוגו, אבל קיימת תוכנית לשוויון בין המינים, שצריך לחנך אליה מגיל מאד מאד צעיר, צריך לתת את האופציה הזאת לשוויון אמיתי בין המינים.

מירב מיכאלי: היום עדיין חובת ההוכחה היא אל האישה: תוכיחי שנפגעת.

מירב מיכאלי: בעוד שהאמת היא שחובת ההוכחה צריכה להיות אחרת, כי המצב הוא שיש כל הזמן תקיפות וכל הזמן נפגעות ונפגעים.

מירב מיכאלי: אני, מהניסיון שלי בעבודה בענייני תקיפה מינית, מכירה את זה שיש קונצנזוס שאונס או תקיפה מינית זה דבר רע, אבל תמיד אנחנו, בעיקר עם גברים, מגיעים לשלב של: השאלה מה את מגדירה אונס.

מירב מיכאלי: הקמפיין שלנו, שנועד לחשוף את האתר הזה, שבאמת רק נותן טיפה של תובנה לגבי תקיפה מינית, הוא איזשהו שאלון, שאני חושבת שכל אחת וכל אחד שיקרא – גם אם לא יענה – על השאלות, יקבל מושג מאד ברור מהי תקיפה מינית, ותקיפה מינית זה לא מה שחשבנו.

מירב מיכאלי: אז אנחנו, בטרם נלך, עינת ואני שמינינו את עצמנו פה לדיילות, נחלק לכם שאלונים.

מירב מיכאלי: יש לנו שאלון אחד לנשים ושאלון אחד לגברים ואנחנו מאד נשמח אם תיקחו לכם דקה לעיין בו, להעז ולסמן איזו תשובה או שתיים, וגם לחלק לחבר'ה.

מירב מיכאלי: מיום ראשון, אגב, זה יהיה באינטרנט.

מירב מיכאלי: נגיש לכל המעמד הבינוני – אל תהססו.

אתי לבני: תודה רבה.

אתי לבני: ח בר הכנסת גדעון סער, בבקשה.

גדעון סער: רק ברכות להילה, לכל הצוות, גם לך, אתי ולמיקי, על כינוס הישיבה הזאת, אבל קודם כל לכל מי שעוסקות בנושא הזה במרכזים, במסירות מאד מרשימה וראויה להערצה.

גדעון סער: אני חושב שצריך לחזור ולומר את שם האתר.

גדעון סער: זה לדעתי הפרט שהיה חסר בכל הסקירות ששמענו.

גדעון סער: עד כאן.

הילה קרנר-סולימאן: .

מיכאל איתן: איזו מילה צריך להגיד בגוגל כדי להגיע לשם?

הילה קרנר-סולימאן: מרכזי סיוע לתקיפה מינית, וגם עזרת נשים יעלה את האתר הזה.

אתי לבני: חברת הכנסת ענבל גבריאלי.

ענבל גבריאלי: תודה.

ענבל גבריאלי: קודם כל, ברכות, ויותר מברכות – תודות, ממני ובוודאי בשם רבות ורבים אחרים שאינם נמצאים כאן, להילה היקרה, וכמובן לכל מי שתרמה ולכל מי שתרם ולו חלקיק קטן ליוזמה הנפלאה הזאת.

ענבל גבריאלי: אז נכון שיש קצת רגשות מעורבים, כי אנחנו בפיגור, ונכון שעכשיו, כשמסתכלים על זה, לאור כל אתרי האינטרנט שאנחנו כבר כן מכירים, זה נראה נפלא מדי ופשוט מדי ו- למה זה לא היה כאן קודם?

ענבל גבריאלי: אז יחד עם התחושות האלה, תחושת הפיגור ותחושת העיכוב והאיחור, עדיין מאד משמח, עדיין מאד מחמם את הלב.

ענבל גבריאלי: במהלך הדיון ניסיתי להריץ איזשהו תסריט.

ענבל גבריאלי: לי יצא לקבל פניות מנשים שנפגעו, מנשים שאפילו נאנסו, ולא היה להן מספיק כוח או מספיק מוטיבציה, שבעצם הבושה שהם חשו הייתה כה גדולה עד כי הן לא פנו למרכזים, ואני יודעת שאפשר יהיה למצוא שם מענה חלקי.

ענבל גבריאלי: אני יודעת שגם המידע ואפילו המשפט שכתוב שם בגדול, שרוב מקרי האונס מתבצעים בביתה של הנאנסת או בביתו של התוקף, יכולה אולי ברגע הראשון להפחית את מידת האשמה שמרגישה הנאנסת, שבסך הכל היא הכניסה אותו לביתה, או שהיא נכנסה לביתו שלו ושם זה קרה.

ענבל גבריאלי: אני חושבת שאתר האינטרנט הזה, התרומה הכי גדולה שלו, יכולה להיות בדחיפה שתהיה לאותה נפגעת או לאותו נפגע, כן להרים טלפון, כן לעשות איזשהו מעשה, כן לפתוח את הפה, כן לומר כמה מילים, לדבר על זה, ואז בעצם להתחיל את הטיפול.

ענבל גבריאלי: לגבי אוכלוסיית היעד.

ענבל גבריאלי: אז בין אם הותקפתי או אותקף, ובין אם לא, ובלי שום קשר לעובדה שאני מטפלת בנושא הזה והוא מעניין אותי ואני רוצה להעביר אותו מן העולם, את כל הנושא של קיומם של נפגעות ונפגעי תקיפה מינית – ללא כל קשר הייתי נכנסת לאתר, ואני חושבת שזה מה שירחיב את המודעות.

ענבל גבריאלי: העובדה שאני אדע, מחר מחרתיים תפנה אלי מישהי, לא כחברת כנסת אלא מישהי קרובה אלי, ואני אדע בו ברגע להעביר לה את המידע, אני חושבת שזה הרבה הרבה יותר רחב מאשר שליש מהאוכלוסייה, מאשר אותו מעמד בינוני שהזכרנו.

ענבל גבריאלי: המידע הזה הוא מעניין, המידע הזה הוא חיוני, אני מכירה רבים שירצו שהמידע הזה יהיה אצלם, אם בשביל ידע כללי ואם כדי להעביר אותו הלאה.

ענבל גבריאלי: הוזכר כאן הנושא של חינוך וחינוך לשוויון.

ענבל גבריאלי: אני, במשך כשבועיים, עד לשבוע שעבר, הרציתי סדרת הרצאות לנשות קואופרטיב דן, בנושא של האישה במאה ה-21.

ענבל גבריאלי: ואתן יודעות מה?

ענבל גבריאלי: מסתבר שנשים לא מרגישות שהיה כאן פמיניזם.

ענבל גבריאלי: נשים לא מרגישות שמשהו קרה, משהו זז .

ענבל גבריאלי: נשים לא מודעות, בכלל, לחקיקה הענפה שהייתה כאן, ורבות מכן היו בכנסת לפני, פעילות בנושא של חקיקה, וישבו בוועדה הזאת, בדיוק כמו שאנחנו יושבות עכשיו.

ענבל גבריאלי: נשים לא מודעות לזה, נשים לא מרגישות את זה.

ענבל גבריאלי: הרבה פעמים במהלך השבועיים האלה אני נדה

ענבל גבריאלי: מתי מהתחושות השליליות ומהסלידה שנשים מגלות כלפי המונח פמיניזם.

ענבל גבריאלי: והאמת היא ששוויון מתחיל במקום אחד.

ענבל גבריאלי: שוויון מתחיל בתוכנו, שוויון מתחיל בבית.

ענבל גבריאלי: נחנך כמה שנרצה ונחוקק כמה שנרצה – אם זה לא ישתלב בתחושות שלנו, אם אנחנו לא נתפוס את עצמנו כשוות, זה לא יביא לשום מקום.

ענבל גבריאלי: הקשר בין שוויון ובין תקיפה מינית.

ענבל גבריאלי: אני מוכרחה להגיד, מירב, שאני מסכימה רק באופן חלקי עם מה שאמרת, כי – אני מוכנה לתת את עצמי כדוגמה.

ענבל גבריאלי: אני חברת כנסת, פמיניסטית לכאורה או לא לכאורה, תופסת את עצמי כשוויונית, מנהלת אורח חיים שוויוני, מודעת היטב לזכויותי, מודעת היטב לזכותי על שלמות גופי – גם לי זה יכול לקרות, וגם אני יכולה להיקלע למצב הזה של שתיקה, ואפילו לא לספר את זה להילה, שמעבר לזה שאנחנו עובדות יחד היא חברה טובה מאד ויקרה שלי.

ענבל גבריאלי: אז אני חושבת שכאן זה קצת מנותק, הנושא של שוויון שלנו כפוטנציאל לתקיפה מינית.

ענבל גבריאלי: נקודה אחרונה שאני רוצה להעלות, שוב, בנושא של השוויון – השוויון צריך להיות שוויון זכויות אל מול שוויון חובות.

ענבל גבריאלי: ועוד נקודה שהתעוררה לאחרונה גם בתקשורת וגם כאן, בכנסת, זה הנושא של אונס.

ענבל גבריאלי: אז נכון שכאשר חוק העונשין נוקט לשון זכר הוא מתכוון גם אלינו, הוא מתכוון שגם אנחנו, הנשים, לא נבצע את העבירות האלה, אבל משום מה השתרשה כאן איזושהי תפיסה מאד מעוותת, שאישה לא יכולה לאנוס.

ענבל גבריאלי: אישה לא מועמדת לדין על אונס, לא מואשמת על אונס, גם כשהיא מבצעת כזה.

ענבל גבריאלי: וגם הצעות חוק שאני יודעת שהוגשו בכנסת הקודמת, שנקטו לשון ספציפית של אינוס על ידי אישה, לא התקבלו.

ענבל גבריאלי: וגם הצעת חוק שהגשתי בכנסת הנוכחית – אני מקווה להעלות אותה שוב, אחרי שהיא כבר נדחתה – אינוס של קטין על ידי אישה.

אתי לבני: יש הצעת חוק, בעקבות המקרה של המורה - - -

עדה פליאל-טרוסמן: לא צריך הצעת חוק, החוק הוא לשני המינים.

ענבל גבריאלי: נכון, החוק הוא לשני המינים ואני הזכרתי את זה, ופקודת הפרשנות אומרת לנו באופן מפורש: בכל מקום בו כתוב: החובל, הגונב, התוקף – הכוונה היא גם לחובלת, הגונבת, התוקפת.

ענבל גבריאלי: אבל מסתבר שהשתרשה נורמה אחרת.

ענבל גבריאלי: ואם צריך לכתוב מפורשות, או לפחות לחנך אותנו – אותי, כמחוקקת – בדרך כזו של כתיבה מפורשות, שכן, אישה יכולה לאנוס, ונתחיל מזה שנגדיר את זה לקטינים.

ענבל גבריאלי: אז אם צריך לעשות את זה, כדי למנוע מצבים שאישה שאונסת קטין בסופו של דבר בכתב האישום שלה יהיו סעיפים של מעשה מגונה או תקיפה, אז נכתוב את זה מפורשות.

ענבל גבריאלי: ואני חושבת שברגע שנטשטש את ההבחנה בחובות, אולי נצליח גם לטשטש את ההבחנה בזכויות, וכן נגיע לשוויון המיוחל.

ענבל גבריאלי: ועוד פעם הרבה ברכות.

אתי לבני: תודה רבה.

אתי לבני: כן.

אתי לבני: אני פותחת את הדיון.

אתי לבני: מי רוצה להשתתף, להעיר, להוסיף, לתרום?

אתי לבני: מי מתנדבת ראשונה?

אהרון פויירשטיין: אני מבקש לשאול משהו.

אהרון פויירשטיין: אני מהעיתון "כל העיר", ואני רוצה לדעת האם לפי מה שנראה היום, המצב מבחינת תקיפה מינית ופגיעות כאלה הוא ברמת עלייה, ברמת ירידה, ומה הסיבה למצב שיש היום?

הילה קרנר-סולימאן: יש עלייה בדיווחים, עלייה דרמטית מאז שעזרת נשים חברו אלינו.

הילה קרנר-סולימאן: בעשר השנים האחרונות יש יותר ויותר פניות.

הילה קרנר-סולימאן: לסבר את האוזן, בשנה האחרונה קיבלנו בסך הכל יותר משלושים אלף שיחות לקווי החירום – מתוכם 8049 פניות חדשות של נשים, עשרה אחוז מתוכם גברים שבעיקר נפגעו בילדותם, שדיווחו לראשונה בחייהם על היותם קורבנות לתקיפה מינית.

הילה קרנר-סולימאן: אנחנו נוטות להאמין שהעלייה בדיווח קשורה לעלייה במודעות.

הילה קרנר-סולימאן: אבל אנחנו כן חשות שבמגזרים מסוימים או בפלחים מסוימים יש גם עלייה אמיתית, וזה קשור בעיקר לאלימות של בני נוער.

הילה קרנר-סולימאן: אלה התחושות שלנו, וזה לאו דווקא קו החירום, אלא מכניסה שלנו לבתי ספר והפעילות החינוכית של מרכזי הסיוע.

הילה קרנר-סולימאן: הגילאים שבהם בני נוער מבצעים עבירות מין הולכים ופוחתים.

הילה קרנר-סולימאן: אנחנו כבר מכירים מקרים של תוקפים בני עשר ובני 11.

הילה קרנר-סולימאן: יש הרבה יותר מקרים – כמעט כל כניסה שלנו לבית ספר פותחת תיבת פנדורה שבה אנחנו מגלים שיש, חוץ מהקורבן והתוקפים, מערכת שלמה של בני הגיל שידעה ולא עשתה כלום, ולכן ההתייחסות של מירב לחינוך לשוויון בין המינים, ובכלל פעילות חינוכית בבתי הספר במערכת החינוך, היא קריטית.

הילה קרנר-סולימאן: זאת התופעה היחידה שאנחנו מרגישות שיש בה גם עלייה אמיתית, וזו גם העלייה הבולטת ביותר בדיווחים.

הילה קרנר-סולימאן: הדיווחים עלו השנה לעומת השנה שעברה ב-50% על אונס קבוצתי, ו-30% של תקיפה מינית שהיו מעורבים בהם מתבגרים.

אהרון פויירשטיין: ולמה העלייה הזאת אצל בני נוער, להערכתך?

הילה קרנר-סולימאן: אני חושבת שהם לא מקבלים מספיק ידע – מהניסיון שלנו, עצם המעבר למין, עצם המעשה המיני, הוא מעבר הגבול.

הילה קרנר-סולימאן: מיניות היא דבר שמצד אחד מאד מאד טאבו עדיין – לפחות במסר שעולם המבוגרים שולח להם – מצד שני יש גירוי להתנהגות מינית ולסוגים שונים של ביטויים מיניים דרך הפרסומות ודרך הטלוויזיה.

הילה קרנר-סולימאן: אני אומרת פה דברים שבוועדה למעמד האישה בוודאי כבר הפכו לבנליים ושגורים, אבל יש לחץ מאד גדול לקיים יחסי מין – אנחנו מכירים את כל הביטויים השגורים שמעידים על חיזוק חברתי ומעמד חברתי וסטטוס חברתי – כל המסרים האלה, לצד היעדר מידע, היעדר ידע, היעדר רגישות, היעדר דיבור עם בני הנוער, הם קרקע די פורייה, לצערנו, לאלימות מינית בקרב מתבגרים.

מרים שלר: חשוב לציין שהסדנאות שאנחנו עושות זה משהו שבית הספר עצמו צריך לממן.

מרים שלר: הממשלה לא משתתפת בזה בכלל, וכל סדנא שאנחנו עושות זה במימון של בית ספר ספציפי או תרומות.

מרים שלר: ואחרי כל סדנה שאנחנו עושות בבתי ספר וחטיבות ביניים – אין סדנה שאנחנו עושות שבני נוער לא מתקשרים אלינו ומבקשים עזרה.

מרים שלר: ואחרי כל סדנה שאנחנו עושות, תמיד יש פניות לקווי חירום.

מרים שלר: דבר נוסף מאד חשוב שצריך לציין, זה שאנחנו רואות שככל שהתקופה שעוברת בין התקיפה לבין הפניה לעזרה קצרה יותר, הסיכויים להחלמה וחזרה לאיזשהם חיים רגילים הם גבוהים יותר.

מרים שלר: חשוב גם לציין שאנחנו ערוכות לעשות סדנאות בכל בתי הספר בכל האזורים בארץ, אבל אנחנו לא יכולות להגיע לבתי ספר שאין להם מימון אם זה לא דרך קרנות.

מרים שלר: זה דבר מאד חשוב.

איה פוגל: תגידי כמה עולה סדנה, שיידעו על מה מדובר.

מרים שלר: יש כל מיני סוגים של סדנאות, אבל כמאה וחמישים שקל.

מרים שלר: אם זה שעתיים, זה כבר 300 שקל לסדנא.

אתי לבני: לאיזה כיתות, לאיזה גילאים זה מיועד?

מרים שלר: מכיתות ז' ועד י"ב, ואין בית ספר שאנחנו עובדות בו, כמעט, שלא מבקשים שנחזור חזרה.

מרים שלר: הרבה מאד בתי ספר הם במצוקה, רוצים לפנות אלינו, הם לא יכולים לממן את זה.

מרים שלר: הרבה פעמים אנחנו נקראות בדיעבד אחרי שיש אירוע בבית הספר.

מרים שלר: אין ברירה, אנחנו נכנסות גם אם אין מימון.

מרים שלר: וזה דבר שמאד חשוב לציין אותו.

אתי אשד: מה התקציב השנתי של הסדנאות?

מרים שלר: התקציב השנתי בכל מרכז זה משהו אחר.

קריאה: כמה סדנאות יש?

קריאות: כ-7000 בשנה בכל הארץ.

מרים שלר: אין אף גורם אחר שמדבר על זה, והיועצים בבתי הספר לא יודעים מה לעשות עם זה.

ענבל גבריאלי: היו בתי ספר שהתנגדו לקיום הסדנאות?

ענבל גבריאלי: שלא אפשרו לכם להיכנס?

מרים שלר: כן, בטח.

ענבל גבריאלי: רק מטעמים כלכליים או היו עוד טעמים?

אתי לבני: רגע, כן, בבקשה.

עדה פליאל-טרוסמן: אני סגנית מנהלת השירות לנערות וצעירות במשרד הרווחה, ואני מאד מאד רוצה לברך את הילה ואת מרכזי הסיוע על עליית האתר שלדעתי באמת ירחיב את הפניות, כמובן במגזרים מסוימים, אבל יאפשר באמת לנערות ולנערים ולנשים מבוגרות יותר לפנות.

עדה פליאל-טרוסמן: עד שפונים אל מרכזי הסיוע, הנפגעת או הנפגע צריכים לעבור תהליך.

עדה פליאל-טרוסמן: ועצם הקריאה ומתן האינפורמציה יכולים להוות איזשהו קטליזטור לפנייה לעזרה.

עדה פליאל-טרוסמן: אני רוצה גם להגיד שהשירות שלנו מתכנן לפתוח אתר בנושא של פגיעות מיניות, שיהיה מכוון למטפלים.

עדה פליאל-טרוסמן: ככה שתהיה קצת יותר תפוצה לנושא באינטרנט ואני מקווה שזה באמת יעזור לכולנו.

מיכל כפרי: אני יועצת שרת החינוך לנושא השוויון בין המינים.

אתי לבני: כתוב לי ששרת החינוך הייתה אמורה להיות כאן.

אתי לבני: יכול להיות?

הילה קרנר-סולימאן: לא.

הילה קרנר-סולימאן: שרת החינוך הוזמנה ולא יכלה להגיע, אבל היא מאד מאד תומכת בפעילות שלנו, והיא חברה בעזרת נשים.

מיכל כפרי: אני מכירה ושותפה ומקיימת קשרים עם איגוד מרכזי הסיוע הרבה מאד שנים, עוד מהזמן שעבדתי עם לימור לבנת כשרת התקשורת, החל במרכז בירושלים והילה בת בית אצלנו.

מיכל כפרי: נושא ההכשרה לא קשור לנושא שוויון בין המינים, דווקא, אלא לשירות הפסיכולוגי הייעוצי, אבל אני רוצה לחזור למה שאת אמרת לגבי נושא השוויון בין המינים, ולנצל את ההזדמנות כאן ולהודות גם לחברת הכנסת אתי לבני.

מיכל כפרי: כשהגענו למשרד החינוך שילשנו את תקציב השוויון בין המינים ומרביתכן מכירות את הנושא, יש עשייה ופעולה נרחבת.

מיכל כפרי: לפני שנתיים הוצאנו מכתב בחתימת השרה והמנכ"לית ליום המאבק הבינלאומי, בנובמבר, עם מדבקת מרכזי הסיוע לכל בתי הספר, ואני מניחה שנוכל לחזור על הפעולה הזאת גם לגבי אתר האינטרנט.

מיכל כפרי: רציתי כאן להודות לחברת הכנסת אתי לבני, שדאגה לכך שתקציב השוויון בין המינים קיבל עוד שלושה מיליון שקלים.

מיכל כפרי: הכסף הגיע, אתי, וזו ההזדמנות להודות לך מקרב לב.

מיכל כפרי: הוא ינוצל, ואנחנו גם מתכננות פגישה לגבי הדרך – היכן ניתן להרחיב ולעשות, ואני בטוחה שהנושאים שהועלו כאן היום יילקחו בחשבון.

אתי לבני: תודה רבה.

הילה קרנר-סולימאן: משרדי הממשלה הכפילו את התמיכה שלהם השנה במרכזי הסיוע – חד פעמית, בינתיים – בזכות הפעילות של אתי לבני עבורנו, אז תודה.

בתיה שפט: אני ממרכז סיוע לנשים דתיות.

בתיה שפט: אני רק רוצה להמשיך ולומר משהו לגבי האינפורמציה.

בתיה שפט: אנחנו מתחילים את הסדנאות – שאלתם באיזה כיתות – בגני הילדים וגם בבית הספר היסודי.

בתיה שפט: הסדנאות לא מתחילות בחטיבות הביניים, אלא ממש מהגיל הרך.

יעל אנוך-מעוז: אני מנהלת מרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית ואונס, חיפה.

יעל אנוך-מעוז: רציתי להוסיף ולהגיד שאתר האינטרנט מכוון גם לעוד קהלי יעד, כי יש שם המון אינפורמציה לעובדים סוציאליים, לשוטרים, למורים, לצוותים רפואיים, הכל במטרה אחת, שיפתחו את העיניים ויפתחו את האוזניים כדי לשבור את קשר השתיקה.

יעל אנוך-מעוז: מספיק לא לראות.

יעל אנוך-מעוז: צריך לפקוח עיניים ואוזניים ולראות את הנפגעות.

יעל אנוך-מעוז: אחת מתוך שלוש נשים.

יעל אנוך-מעוז: זה אומר שאם תסתכלו בחדר הזה, יש כאן.

יעל אנוך-מעוז: אז למה אנחנו לא רואים אותן ולמה אנחנו לא שומעים אותן?

יעל אנוך-מעוז: כי אנחנו לא יודעים איך.

יעל אנוך-מעוז: אז אני מזמינה גם את אלה שלא נפגעו לקרוא, כי יידע בנושא הזה הוא מאד חשוב.

יעל אנוך-מעוז: .

שולמית שמר: גם אני ממרכז סיוע לנשים דתיות.

שולמית שמר: אני רוצה לשאול מה ניתן לעשות לגבי הענישה של אותם תוקפים.

שולמית שמר: אנחנו קוראים בעיתונות ושומעים בכלי התקשורת על קלות, הקלות הבלתי נסבלת של הענישה לגבי אנסים ותוקפים תקיפה מינית.

שולמית שמר: מה אנחנו יכולים לצפות שייעשה בחקיקה, כדי שאנחנו, כשאנחנו שומעים את פסקי הדין הללו, לא נזדעזע.

מיכאל איתן: אני חושב שזו שאלה מאד אקטואלית.

מיכאל איתן: מפעילים עלי עכשיו לחצים מוצדקים בקשר להצעת חוק שכבר התגלגלה בכנסת, מתגלגלת שנים.

מיכאל איתן: חוק לטיפול בעברייני מין.

מיכאל איתן: אני אומר את זה כך: ענישה זה צד של מערכת המשפט.

מיכאל איתן: אנחנו יכולים להביע מפעם לפעם תגובות על קלות בענישה, אבל הפתרון היותר יסודי שאליו צריכים לחתור, זה גם העניין השיקומי והטיפולי.

מיכאל איתן: ובעבריינות מין אנחנו יודעים שהמעשים שנעשו עד עכשיו הם מעטים, צריך להשקיע הרבה מאד משאבים.

מיכאל איתן: משרד האוצר הביע לאחרונה נכונות להקצות כספים לפרוייקט ניסויי, שבמסגרתו יתחילו לעשות טיפול בנושא של עברייני מין ומעקב לאחר שחרורם, מתוך כוונה לצמצם את התופעה.

מיכאל איתן: ואני יכול להגיד כך – אני קצת מגמגם, כי זאת האמת:

מיכאל איתן: אנחנו יודעים מה צריך לעשות, ואנחנו רחוקים משם מרחק גדול.

מיכאל איתן: אבל, אתם יודעים מה?

מיכאל איתן: אני לוקח על עצמי קצת יותר לדרבן את זה, ולנסות לקדם כמה שאפשר גם את הצעת החוק וגם את ההיענות של האוצר להתחיל, אפילו עם פיילוט, אבל העיקר להתחיל ומשם להתקדם הלאה.

אתי לבני: אנחנו, בוועדה למעמד האישה, עושים מעקב, בעיקר כאשר זה מתפרסם.

אתי לבני: כאשר יש פסק דין יוצא דופן עם ענישה קלה אנחנו מקיימים דיון, אבל גם באופן סדיר.

אתי לבני: ואנחנו מזמינים את מנהל בתי המשפט כדי שיעביר גם את המסרים האלה.

אתי לבני: אנחנו תמיד מקבלים איזשהם נימוקים, מדוע במקרה כזה כך וכך.

אתי לבני: אבל אנחנו מקיימים מעקב אחרי זה, ואני מזמינה את כולם – אם יש לכם אינפורמציה שאנחנו לא חשופים לה, אנחנו נטפל גם בנושאים האלה.

מיכאל איתן: רק שכחתי להיות הוגן.

מיכאל איתן: נתתי קודם פעמיים קרדיט לגילה גמליאל.

מיכאל איתן: את הצעת החוק הזאת יזמה חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, שכבר לא בכנסת, וזה חוק שהוגש ועכשיו אימץ אותו חבר הכנסת מוחמד ברכה והחלנו עליו את הרציפות, כך שמגיע לה גם כן הקרדיט.

גיא עמיעד: אני מתנדב באיגוד.

גיא עמיעד: כשאני לא עושה מילואים אני עובד כיועץ תקשורת ושיווק.

גיא עמיעד: מה שחשוב לזכור לגבי האתר הזה, דבר ראשון זה הקיום שלו.

גיא עמיעד: אם עד היום הקיום של אייטם בנושא אונס או תקיפה מינית היה כהבלחה – יש ידיעה בעיתון, כתבה בטלוויזיה – הקיום של הנושא הוא עכשיו 24 שעות.

גיא עמיעד: זה לא תלוי באירועים, באייטם, בכתב או במדיה אחרת.

גיא עמיעד: כמו שהנושא הזה לאורך כל השנה קיים במציאות היומיומית שלנו, הוא קיים שם.

אתי לבני: תודה רבה.

הילה קרנר-סולימאן: מילות סיום?

הילה קרנר-סולימאן: בחדר הזה יש התכנסות, גם של חברי כנסת שמאד קרובים ומחויבים לעשייה שלנו, יש פה גם מתנדבות של מרכזי הסיוע וגם תורמות חשובות שלנו – נציגות של פדרציית מיאמי ושל הקרן החדשה לישראל – ובאמת השילוב הזה, של המתנדבות, של עובדי המרכזים, של התמיכה של בית המחוקקים ושל התמיכה הכספית שמאפשרת את הפעילות שלנו, הוא זה שמאפשר לנו להרחיב את הפעילות ולסייע, ואנחנו אסירי תודה על הדבר הזה.

אתי לבני: יופי, תודה.

אתי לבני: אולי כולנו נחזור על הכתובת של האתר.

אתי לבני: .

הילה קרנר-סולימאן: 1202 – כמו קו החירום שלנו, ו-1203 לנערים וגברים.

קריאה: שכחת להגיד תודה גם למשרד ראש הממשלה.

קריאות: למשרד הרווחה.

אתי לבני: אז תודה לכולם, גם למשרד ראש הממשלה, ולכולם, להילה, למתנדבים, למתנדבות, ולכולנו – שיהיה בהצלחה.

אתי לבני: תודה.