הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 66, 2004-01-06 09:00

מרינה סולודקין: שלום לכולם, יושבת ראש הוועדה גילה גמליאל מתעכבת, אני עולה חדשה של שנות ה-90, יש לי את הכבוד לארח את יהדות לוב כקהילה ונציגים ומדענים וגם אנשי ציבור כאן בוועדה שלנו.

מרינה סולודקין: אנחנו מציינים 100 שנה לראשית הציונות בלוב ויובל לעלייה הגדולה מלוב בכנסת, זה מאוד מאוד סמלי.

מרינה סולודקין: עם ישראל – כוח ישראל בעלייה, עם ישראל – קולטים את כל התפוצות, מצפון אפריקה, ממזרח אירופה, מדרום אפריקה, מדרום אמריקה, וחשוב לשמוע את מה שאתם יכולים לספר לנו.

מרינה סולודקין: בבקשה.

יעקב חג'ג': האם לפתוח בסקירה קצרה מאוד לגבי ההיסטוריה של יהודי לוב - או ישר להתחיל עם האשה?

מרינה סולודקין: אני מאוד מעוניינת בהיסטוריה של יהדות לוב.

מרינה סולודקין: כתבתי ספר על יהודי רוסיה ופרסמתי אותו ב-1996 בשפה הרוסית.

מרינה סולודקין: עכשיו אני מתכננת את הספר השני שלי ששמו "לפסוח דור מדבר".

יעקב חג'ג': לגבי ההיסטוריה – המסורות שיש אצל יהודי לוב, לפחות אצל חלק מהקהילות, עתיקותה של יהדות לוב היא עתיקת יומין, בעצם המסורת העתיקה ביותר מדברת על תקופת שלמה המלך כשהגיעו יהודים יחד עם הפיניקים והתפשטו בארצות הים התיכון והגיעו גם ללוב.

יעקב חג'ג': יש מסורות יותר מאוחרות וגם אפילו חלק במקורות בגלות ישראל, גלות שומרון בשנת 720 לפני הספירה, וגם חורבן הבית הראשון ב-586 לפני הספירה.

יעקב חג'ג': יש לנו ידיעות עם אסמכתאות היסטוריות על יהודים בלוב וזה וודאי, זה לא איזה שהן מקורות שניתן לפרש לכאן ולכאן על יהודים שהגיעו במאה השלישית לפני הספירה יחד עם בית תלמי שהתפשט מערבה לכיוון קרנייקה והביאו יהודים כתושבי ספר וגם כשבויים שהחזיקו את קו הגבול ליישובי הספר במקום.

יעקב חג'ג': ישנם עדויות מהתקופה הרומית ובכלל בתקופות השונות כשלוב עברה כיבושים רבים, בתקופה הביזנטית, בתקופה הוונדאלית, וכמובן התקופה הערבית, ולאחר מכן התקופה העותמאנית שהחלה מהמאה ה-16.

יעקב חג'ג': התקופה העותמאנית נמשכה עד הכיבוש האיטלקי ב-1911 כשיש בה בעצם שלושה שלבים.

יעקב חג'ג': התקופה העותמאנית הראשונה – באמצע היתה תקופה מסויימת של שושלת מקומית היא היתה תחת השפעה ותחת שליטה עותמאנית עקיפה, התקופה הקרמנלית, ולאחר מכן התקופה העותמאנית השנייה.

יעקב חג'ג': בתקופה העותמאנית השנייה וגם בשלהי התקופה הקרמנלית אפשר לומר שהתגבשו הקהילות היהודיות בלוב, גם מבחינת מקומות מגורים, גם בתוך הרובעים של היהודים וגם מבחינת מבנה הקהילה וגם מהבחינה הדתית והרוחנית.

יעקב חג'ג': במיוחד עם הגעתו של רבי שמעון לביא ללוב במאה ה-16, הוא נולד בספרד והגיע למרוקו כילד, וממרוקו כשהוא היה די מבוגר בסביבות גיל 80 החליט להגיע לארץ ישראל.

יעקב חג'ג': אנחנו מדברים על שנת 1549, וכשהוא עבר דרך לוב, לוב עברה כיבושים רבים, ביניהם גם את הכיבוש הספרדי והמאתזי ששם היתה בעצם עבודת שמד של יהודים שהעבירו אותם על דתם הנוצרים, גם הספרדים וגם מסדר אבירי מאלטה שקיבלו את השלטון מהספרדים.

יעקב חג'ג': היהודים עברו תקופה קשה מאוד של כמעט שתי דורות של כמעט שמד, והקהילה התפזרה לכל עבר, וכשהגיע רבי שמעון לביא וראה את הקהילה במצבה גם הרוחני גם החברתי גם הכלכלי במצב כזה, החליט להישאר ולהשתקע בלוב ולהחזיר עטרה ליושנה.

יעקב חג'ג': בתקופה העותמאנית התגבשו הקהילות עצמן, כאשר בשלהי התקופה אנחנו מדברים על סוף המאה ה-19, ואנחנו אנחנו יכולים להיכנס לנושא של הנשים והתמורות שמתחוללות בהן.

יעקב חג'ג': מתחילה להיות פעילות בתחום החינוך האירופי, מתחילה חדירה האיטלקית.

יעקב חג'ג': בהתחלה לבנים ב-1876 עם הגעתו של ז'אנה טופאז'י ללוב ופתיחת בית ספר איטלקי, ו-11 שנה לאחר מכן ב-1877 עם הגעתה של באולינה יונס-ווייס בפתיחת בית הספר לבנות.

יעקב חג'ג': הקשר הראשון לציונות היה קרוב לשנה עוד לפני קונגרס באזל, כאשר הרצל הגיע לקושטא, הוא ביקש את ראשי הקהילות בכל האימפריה העותמאנית, כמובן הוא קיבל גם את ראשי הקהילה בלוב, והוא שולח שהמכתב ומספר להם ומודיע להם על הנסיונות של גיבוש והקמת התנועה הציונית המדינית.

יעקב חג'ג': הקשר הראשוני קורה שם, אנחנו עדים למכתבים כבר ב-1901-1904 ישירות מיהודים מלוב עם הרצל עצמו, כך שהתנועה הציונית מתחילה להתגבש כבר בשלהי התקופה העותמאנית והיא מתפתחת ומקבלת תנופה גדולה.

יעקב חג'ג': אחרי מותו של הרצל ב-1904, מה שנקרא ימי קטנות, אנחנו רואים רגיעה ונסיגה בפעילות הציונית, והחלה התעניינות בציונות, ורק לאחר הכיבוש האיטלקי ב-1911 לוב נכבשה על ידי האיטלקים.

יעקב חג'ג': ב-1912 מתחילים להיות הנסיונות הראשונים של הקמת תנועה ציונית, כבר תנועה, זה לא רק התעניינות, זה לא רק לקבל פרוספקטים או כל מיני פלאקטים של תעמולה או לשלם רק את מחצית השקל, אלא ממש תנועה שמתחילה להכניס את הנושא של התנועה העברית וכמובן את המטרות של התנועה הציונית בסופו של דבר להגשמה והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.

מרינה סולודקין: מה היו המספרים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 של יהודי לוב?

יעקב חג'ג': זה יותר הערכות, מכיוון שהמיפקד הראשון שנעשה היה ב-1908 בתקופה העותמאנית, והוא פורסם רק אחרי שהאיטלקים כבשו את לוב ב-1912.

יעקב חג'ג': האומדנים נעים בתקופה הזאת בסוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20 בסביבות 24 אלף יהודים, כאשר השיא לקראת העלייה 39,500.

יעקב חג'ג': ....

יעקב חג'ג': בסקירה ההיסטורית התחלנו לדבר עד לשלהי המאה ה-19 תחילת המאה ה-20, וכעת אעבור לנושא של התמורות שמתחוללות אצל הנשים במעמדן, בפעילותן של הנשים בלוב.

יעקב חג'ג': צריך לזכור שהיהודייה בלוב – אפשר לומר "כל כבודה בת מלך פנימה", הנשים בלוב בשלהי המאה ה-19 ואפילו קצת בתחילת המאה ה-20 היתה מסוגרת בביתה, בכפרים היתה קצת יותר חופשייה מכיוון שהיתה יוצאת גם לעבודות המשק שמחוץ לבית, קישוש עצים, לעזור בשדה וכמובן במשק הבית, להוביל מים וכן הלאה.

יעקב חג'ג': בעוד שבעיר היתה מסוגרת בביתה בעבודות הבית השוטפות, ואולי רק מעט מאוד נשים שעסקו בפעילות אם זה בתפירה לחוגים מצומצמים, אם זה לדברים שבינה לבינה כמו קוסמטיקה, הסרת שיער, חינה, וכמובן כמיילדות בשכונה שלהן.

יעקב חג'ג': התמורות מתחילות להיות בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר מתחיל להתפתח ענף שנקרא נוצות בת היענה.

יעקב חג'ג': היו צריכים המון ידיים עובדות ורבים מהיהודיות, שנקלעו לקשיים כלכליים יצאו לעבוד בנושא הזה של בת יענה, לנכות, לברור, לצבוע ולהכין ולארוז וכן הלאה.

יעקב חג'ג': יש לנו מספר מאוד מעניין שב-1906 חל משבר רציני עקב ירידה במסחר הטרנס סהארי שעבר דרך לוב ירידה במסחר הזה, מגיע אלינו מספר מאוד מאוד מעניין שמפטרים ב-1906 400 פועלות יהודיות, כלומר שזה מספר עצום של נשים שיוצאות החוצה מחוץ לביתן.

יעקב חג'ג': צריך לזכור שעד 1887 הבנות לא למדו בכלל בבית ספר.

יעקב חג'ג': לא הלכו לבתי ספר, רק הבנים הלכו לתלמוד תורה על מנת לקיים את המסורת הדתית, מסורת יהודית, לומר את הקדיש על אבא כשהוא הולך לעולמו וכן הלאה, ולדעת פחות או יותר לעלות לתורה.

יעקב חג'ג': כמו שהזכרתי קודם, הנושא של החדירה של ההשפעה האיטלקית שהתחיל בחינוך עם הגעתו של ז'אנה טופאג'י ב-1876 ואז הבנים מתחילים ללמוד בפעם הראשונה בצורה מסודרת חינוך אירופי-איטלקי ואלה המאוטלקים הראשונים שקיימים ומתחילים להתפתח בלוב.

יעקב חג'ג': בעוד שהבנות רק ב-1887 11 שנה לאחר מכן פותחים את בית הספר הראשון כשמגיעה באולינה יונס ווייס ללוב ופותחים את בית הספר לבנות הראשון.

יעקב חג'ג': פעם ראשונה שמתחילות לכתוב חשבון וגיאוגרפיה ספרות וכן הלאה.

יעקב חג'ג': הדבר הזה מתפתח ב-1890 כאשר כי"ח אליאנס מכניס רגל ללוב וגם מתחילים להתפתח בתי ספר לבנות ופה משלבים דבר מעניין גם כלימודים כלליים וגם עבודות מלאכה על מנת שאותן הבנות יוכלו לצאת לעבודה עם אותה מלאכה שהן למדו, בעיקר תפירה, ריקמה, ואם זה להכין את הנדוניה שלה.

יעקב חג'ג': הבאות מגיל צעיר מאוד מתחילות להכין את הנדוניה שלהן.

יעקב חג'ג': בדרך כלל עד סוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20 הבנות התחתנו בגיל צעיר מאוד יחסית על פי רוב בשידוך, ורק עם התקופה האיטלקית אנחנו עדים לפתיחות יותר במיוחד כאשר התחילו אחרי הכיבוש האיטלקי ב-1911 לפתוח בתי ספר איטלקיים, אז הבנות החלו ללכת לבתי הספר הכלליים, יש יותר פתיחות, וגם יש עידוד במיוחד על ידי האיטלקים שהבנות אכן תוכלנה לצאת, וזה לא נחשב בזוי כשהבת יוצאת לכל מיני עבודות כאשר חלק מהן היו אולי עבודות של משק בית, אצל האיטלקים בהתחלה זה היתה בעיה לעבוד בבתים של איטלקים ואישרו רק אם המשפחה היתה נזקקת, תהיה כעוזרת אצל משפחה יהודית עשירה.

יעקב חג'ג': אחד הדברים המאוד מעניינים הנושא של בנות שהחלו לעבוד בבתי החרושת לטבק.

יעקב חג'ג': היו הרבה בנות שעבדו בבית חרושת לטבק, האיטלקים פיתחו את הנושא הזה.

יעקב חג'ג': רוב רובן של האחיות שעבדו בבתי החולים גם היהודיים וגם הנוצריים היו בנות הקהילה.

יעקב חג'ג': ההתפתחות יותר רצינית החלה עם חדירתה של התנועה הציונית בצורה מאסיבית ללוב, כמובן הבנות השתתפו בכל הפעילויות בתנועות הנוער הציונות וכלה בבתי הספר הידועים בית ספר התקווה, לאורך כל התקופה היו בנות יותר מאשר בנים בבתי הספר העבריים, כאשר הם נטלו חלק חשוב מאוד גם בנושא של הפעילות הציונית בתנועות הנוער כמו בן-יהודה – אני מדבר על לפני המלחמה – וכמובן גם לאחר המלחמה אחרי מלחמת העולם השנייה הם קיבלו על עצמם תפקיד מאוד נכבד בנושא של הפעילות הציונית ובעיקר בהדרכה ובהוראה שגם חלק מהבנות השתתפו והיו למורות בבתי הספר העבריים כאשר הן היו אפילו חלק מהארגון מגיני השפה העברית, ואפילו בוועד שארגן והוציא לאור את בטאון "כל המורה", כל האגודה הזאת של הגנת השפה העברית שאחד מהם רפאל זרוק היה חבר בה והיה לו קשר עם ארגון האב או ארגון האם בארץ וקיבלו ידיעות ומידע על מה שקורה בארץ בצורה שוטפת.

יעקב חג'ג': דבר נוסף שהיה וזה מאוד מעניין, לאחר הפרעות שהיו בלוב ב-1945 הקימו עקב הפרעות ארגון הגנה שמאוד ממודר מאוד מאומן שידע בסופו של דבר להוכיח את עצם קיומו בפרעות 1948 כאשר הוא החזיר מלחמה שערה ואותו אסון שקרה ב-1945 לא נשנה.

יעקב חג'ג': מה שמעניין, שרבע מארגון ההגנה שהיה בסביבות 200 איש, כ-50 בנות היו בתוך הארגון הזה, וזה דבר מאוד מעניין כזה מספר גדול.

יעקב חג'ג': כשאני אומר 200 זה מספר עצום למחתרת, עד לפני כמה שנים הם היו בסביבות 150-170 איש.

יעקב חג'ג': תדעו מה זה ארגון הגנה שהיה ממודר ועשה את העבודה בצורה מאוד יסודית וכמובן הוכיח את עצמו כשהוא עמד בפרץ ומנע את אותו אסון שקרה ב-1945-1948.

מרינה סולודקין: האם היתה שפה ייחודית מקומית, והאם הדור השני שלכם שמר את האיטלקית כשפה מדוברת?

יעקב חג'ג': יש שפה יהודית ערבית אצל הדור השני זה קיים מכיוון שהסבתות היו קצת פחות יודעות עברית, אף על פי שזו קהילה שלמדה ברובה עברית ורובנו יודעים עברית.

יעקב חג'ג': עדיין הסבתות, אולי חלק מהן לא הספיק להיות בבתי הספר.

יעקב חג'ג': יש תופעה מאוד מעניינת במיוחד כאשר למדו בבתי הספר העבריים, היו שואלים תלמיד מה שפת האם שלך, הוא לא ידע לענות.

יעקב חג'ג': עם הסבתא דיבר ערבית, בבית הספר דיבר עברית, ברחוב דיבר איטלקית.

יעקב חג'ג': אז מה שפת האם שלך?

יעקב חג'ג': אני לא יודע.

יעקב חג'ג': זו תופעה מאוד מעניינת שהיתה קיימת אצל רבים.

יעקב חג'ג': התופעה הנוספת המאוד מעניינת זו נטילת חלק בפעילות של העפלה הבלתי ליגאלית.

יעקב חג'ג': רבות הבנות שהגיעו בעפלה הבלתי ליגאלית בצורה בלתי ליגאלית לארץ, בתחילה היתה בעיה איך להעביר אותן.

יעקב חג'ג': אחד הפתרונות המעניינים שעשו זה על ידי נישואין פיקטיביים.

יעקב חג'ג': יהודים ארץ ישראליים ששירתו בצבא הבריטי ששיחרר את לוב רובם היו רווקים, ואחת השיטות חוץ מאשר להבריח, לגברים על ידי פס מזוייף או שמלביש אותו כחייל איטלקי בריטי עם אותו פס שהיה צריך לצאת לחופשת מולדת הוא היה מצליח להגיע ברכבת דרך מצרים והיה מגיע לארץ ישראל.

יעקב חג'ג': לגבי הבנות היתה בעיה.

יעקב חג'ג': אחד הדרכים היה להשיא בנות בצורה פיקטיבית כאילו שאני מתחתן.

יעקב חג'ג': ישנן סיפורים מאוד מעניינים שחלק מהנישואין הפיקטיביים נשארו.

יעקב חג'ג': ידוע שהבנות שלנו הן יפות וחמודות, נשארו נישואין עד היום.

יעקב חג'ג': אני בקשר עם משפחה כזאת עד היום בחיפה משפחת שטרן.

יעקב חג'ג': רבותי תזכרו, אלה הן בנות בנות 16-17, בת במשפחה מסורתית פתאום לעזוב את המשפחה, להעפיל בצורה בלתי ליגאלית, זה מעבר חד וקשה לכאלה בנות.

יעקב חג'ג': גם בהוראה וגם בריכוז תנועות הנוער שהתחילו להעביר אותן לארץ באותה תקופה בעלייה הגדולה או קצת לפני.

גילה גמליאל: ברור לנו היום שזה על קצה המזלג.

גילה גמליאל: ברשותכם, אני רוצה לומר מספר מלים.

גילה גמליאל: רובכם בוודאי יודעים, אמא שלי נולדה בלוב, היא תגיע עם סבתא גלאם ודבוש.

גילה גמליאל: אני רוצה לומר לגבי הנושא הדיון הוא דיון מאוד לבבי.

גילה גמליאל: אני רוצה לברך את יעקב על הסקירה המרתקת.

גילה גמליאל: אני רוצה לומר שהתברכתי השבוע להיות אצל אבי במוזיאון, ונשמע פירוט בקצרה לגבי המוזיאון, לחנוך את הביתן של האשה והאם העברייה בלוב שהוקם שם.

גילה גמליאל: אני יודעת מעט לקרוא ולכתוב בערבית.

גילה גמליאל: שפות זה צד חזק אצלי בגלל הנטייה הטבעית המולדת.

גילה גמליאל: בהיבט הזה אני רוצה לומר שזה עולם מרתק לראות בכלל את העלייה ואת התרבות, ובוודאי לבחון את הסוגייה של הנשים ולראות ששם היה מעמד מאוד ברור וחזק של אנשים בלוב, וכמובן מבחינת הנסיבות של הזמן, ואם הם מתייחסים לזה בהיבט הזה, מעניין גם לבחון בהיבט המחקרי לראות מה התמורות שאנשים הגיעו לארץ, איך זה כן הגיע לידי ביטוי ואיפה היו ההתפתחויות והעצירות סביב ההיבט של אותה עלייה כמו כל העליות שאנחנו רואים, וכמו מרינה שיודעת להציג את זה בצורה טובה.

גילה גמליאל: אני רוצה שנפתח את הדיון במגבלות הזמן.

גילה גמליאל: כשהייתי שם עלה לי הרעיון לכנס ישיבה של הוועדה לקידום מעמד האשה בנושא הזה.

גילה גמליאל: שמחתי והתגאתי לראות להשכיל ואין ספק שבדפי הכנסת זה יהיה מבורך שלציון 100 שנה לראשית הציונות בלוב, להביא את זה גם כאן לידי ביטוי בפאן הזה.

גילה גמליאל: נשמע את אבי פדה

גילה גמליאל: צור מנהל של מוזיאון יהודי לוב.

אבי פדהצור: שלום לכולם, לצערי יש פער עצום מאוד בין הדימוי לבין המציאות.

אבי פדהצור: המוזיאון בא לצמצם את הפער הזה.

אבי פדהצור: אני אומר את זה חד-משמעית, ולא מייפה שום דבר.

אבי פדהצור: האשה המזרחית – דימויה הוא לא כמו מציאותה.

אבי פדהצור: ולכן באנו פה לחדר הזה, והייתי מעדיף שנרחיב את הדיבור דווקא בנושא הזה.

אבי פדהצור: בסקר מאוד מעניין שעשו לגבי נשים בכלל בישראל, עשו סקר על 100 נשים מכל קהילות ישראל, ואמרו להם מה סדר העדיפות של היום יום שלכן, במיוחד בחייכן, עבודה, ניקוי הבית, חינוך, בריאות, כסף.

אבי פדהצור: מאוד מעניין שהאשה הלובית בסקר הזה שמה את החינוך במקום הראשון.

אבי פדהצור: זה משהו מקביל ליהודי אירופה.

אבי פדהצור: המוזיאון בעצם בא להציג את כל הפאן של מנהיגות הנשים, של האשה הלובית, גם בתמונה, גם במלל, גם באביזרים.

אבי פדהצור: תמונה אחת שווה אלף מלים.

אבי פדהצור: אם זה בהשכלה, אם זה בלבוש, אם זה במעמד, אם זה ביופי, אם זה פעילות אזרחית, חיי יום יום, מנהיגות, ובכלל פעילות רוחנית.

אבי פדהצור: לדעתי האשה הלובית בכלל לא צריכה את החדר הזה כי היא המנהיגה.

אבי פדהצור: היא המנהיגה האמיתית, היא בעצם מרכז האוהל והיא המוט של האוהל.

אבי פדהצור: אם המוט נופל כל האוהל נופל.

אבי פדהצור: מאוד מעניין לגבי האשה הלובית, זה רץ לאורך שנים בכל קהילות לוב, וזה בא לידי ביטוי גם במוזיאון.

אבי פדהצור: במוזיאון נתנו לזה הדגש רציני, את המקום החשוב ביותר וגם לדעתי המרגש ביותר.

אבי פדהצור: לנו היה חשוב מאוד להציג מנהיגות נשים.

אבי פדהצור: כמו רחל רבה נעים, רג'ינה מימון, ובהקבלה לנשים ישראליות זה משהו כמו הנרייטה סאלד.

אבי פדהצור: היה חשוב להדגיש את נושא המנהיגות במוזיאון בעיקר של נשים – להראות שותפות גורל ולתת דגש על מעמד האשה בלוב וגם בארץ.

אבי פדהצור: כשאני מדבר על חינוך – כאשר האשה הלובית נתנה את החינוך בעדיפות ראשונה זה יצר תופעה מאוד מעניינת שהדור השני והשלישי הרביעי והתחיל בחמישי יצרו תקשורת מצויינת בישראל.

אבי פדהצור: וכמות נישואי התערובת בין אנשי הקהילה הם הגבוהות בקרב קהילות המזרחיות.

אבי פדהצור: כך שהחינוך והתרבות הם הדבק שיכול לחבר ולקשר בין אנשים.

אבי פדהצור: ולכן הקהילה הזאת נתנה את הדגש על נושא החינוך.

אבי פדהצור: במוזיאון זה בא לידי ביטוי רחב מאוד.

אבי פדהצור: האשה כמרכז ההווייה והאשה כמובילה בכל תחום, וכמובן מראה דוגמה אישית.

אבי פדהצור: אני חושב שהביתן הוא רק התחלה, ניתן לזה עיבוי גם בתמונות גם באביזרים, כל הזמן זורמים שם ציוד.

אבי פדהצור: זה ימשיך לשמש כאחד הצירים המרכזיים של המוזיאון עצמו.

אבי פדהצור: תודה.

רפאל זרוק: כדאי להוסיף שרג'ינה מימון קיבלה את תואר אם השנה, זה מעמד מאוד חשוב על ידי נשיא המדינה דאז.

רחמים כסלון: הייתי קצין בכיר בצה"ל במשך 30 שנה, עבדתי בכל הנושא האזרחי ביהודה ושומרון, קודם הייתי מושל צבאי של איזור טול כרם, הייתי מפקד בית ספר בממשל, ולאחר כל הפעילות הזאת באתי להיות מפקח במשרד הפנים במשך 13 שנה.

רחמים כסלון: היום אני עובד כעצמאי בתפקיד הזה של יושב ראש האיגוד העולמי שהתפקיד כולו באלף אחוז בהתנדבות.

רחמים כסלון: לא מקבלים אפילו פרוטה אחת ממשרד החינוך.

רחמים כסלון: נעבור למעמד האשה ויש לי נסיון טוב בתחום הזה.

רחמים כסלון: אמי היתה מורה בבית הספר אליאנס לצרפתית, וגם אשתי היתה מעפילה בגיל 15.5 עלתה באוניית מעפילים, הגיעה לצפת עם סטן ועבדה, בסך הכל היתה צעירה.

רחמים כסלון: העניין הזה של הציונות ושל החינוך האשה גם בחברה כזאת של גברים ידעה למצוא את מקומה ולהשפיע, אבי אמר את זה טוב, היא היתד באוהל, יכלה להשפיע הרבה מאוד.

רחמים כסלון: כשהיא לא רצתה לא יעזור שום דבר.

רחמים כסלון: היא תשיג את שלה, לא בצעקות, לא בריב, אבל היא תדע להשיג את שלה כי לקדם את המשפחה זה הדבר הכי חשוב לה.

רחמים כסלון: כמו שנאמר במשלי: "שמע בני מוסר אביך ולא תטוש תורה אמך".

רחמים כסלון: אני זוכר שהנשים דאגו מאוד שהילדים יילכו ללמוד בבתי ספר, שיהיו משכילים כי זה הפתח, וזה מה שנתן להם.

רחמים כסלון: כי מי שלמד באליאנס ובבתי ספר איטלקיים, שם למדו בעיקר מקצוע – תפירה.

רחמים כסלון: אמא תפרה לצבא האיטלקי והיא ידעה להביא את המצב של החינוך בצורה הטובה ביותר כי היא שמרה על זה.

רחמים כסלון: הנשים פעלו באווירה לא סימפטית, או בוא נגיד לא עויינת, אבל לא רצו שהנשים תבלוטנה, אלא אם כן אם יש אשה שהיא מתעקשת ועושה ומצליחה אי אפשר לקחת לה את ההצלחה, וזאת הדוגמאות של הנשים שקראנו להן בשמן כאן, שהן יכלו ללכת מבית לבית, לאסוף את הפרוטות מכל עקרת בית ולעשות מבצעים שצריך להתגאות בהם, כמו בר מצווה לילדים יתומים, כמו קניית ספר תורה לבית כנסת, אלו נשים שיכלו לעשות את העבודה הזאת בצורה היעילה והטובה ביותר.

רחמים כסלון: לגבר לא היתה ברירה, כאשר האשה מצליחה, היא גם עוזרת, וזה היה החשוב ביותר.

רחמים כסלון: תודה.

גילה גמליאל: תודה רבה.

גילה גמליאל: ברשות

גילה גמליאל: כם נשמע שיר.

עמוס סמיה: מנהל מכון לחקר מורשת ישראל, שימשתי בעבר מדריך ארצי למורשת יהדות ספרד.

עמוס סמיה: כעדות חיה אין יותר טוב משיר שנכתב על ידי אנשים שהביאו את הקליטה לארץ.

עמוס סמיה: יושב לידי יהודי שמכיר את האמא שאני מדבר עליה, הקמתי לה חדר, שלא היתה פעילה לא במכונים ולא בעלייה ולא בהעפלה וגם את המכולת לא הכירה, האבא והבנים עשו את העבודה, מה שנאמר: כבוד בת מלך פנימה.

עמוס סמיה: הדמויות שהיא מייצגת במוזיאון מראים את עבודתה בבית, את עבודתה בחינוך מהעריסה והלאה.

עמוס סמיה: לגבי מעמדה: יהדות מזרח אירופה היא קיטלגה כל תנודת עפעפף של כל דבר.

עמוס סמיה: לא היה לנו זמן להראות את הזים והטוהר של כל מה שאתם רואים.

עמוס סמיה: לאחר שהתמסדנו בארץ, ויש קורת גג לראשנו, אז אנחנו שואלים מי אנחנו.

עמוס סמיה: שאלנו למה לא אמרתם את זה לפני 20-30 שנה אם יש לכם כזה אוצר, כי אז לא היה למי.

עמוס סמיה: אז לא היה זמן לשאול על זהות.

עמוס סמיה: היום ברוך השם כשיש לכל אחד קורת גג, הוא מחפש זהות.

עמוס סמיה: הבעל היה כל יכול בבית.

עמוס סמיה: האשה עשתה את כל הדברים בחכמה היא היתה לא נראית.

עמוס סמיה: זאת אומרת, כאשר הבעל נכנס הביתה כל השכנים, כל הידידים, כל האורחים הרגישו שהמלך בא.

עמוס סמיה: הנה הבנים – הנסיכים.

עמוס סמיה: אבל מי שעשה עבודה מאחורי הקלעים זאת האמה, וזה כוחה.

עמוס סמיה: כוחה בזה שהיא לא היתה לא באמהות ארגון עובדות ולא בנעמ"ת ולא בוויצ"ו, אבל היא עשתה את העבודה שלהם בלי כותרות וראשי פרקים.

עמוס סמיה: ובזה כוחה.

עמוס סמיה: צליל רך חמים מתרונן בלב לילות וימים זה ניגונה של אמא.

עמוס סמיה: ולעתים דמעה נוטפת, כשושנה נובלת באגרטל זה עצב של אמא.

עמוס סמיה: ולעתים כשושנה בין החוחים, כשמש בצהרי היום זורחת זו שמחה של אמא.

עמוס סמיה: צחוק מקסים שובה לב מרגיע נפש משקיט כאב זה צחוקה של אמא.

עמוס סמיה: דיבור שקט גם בעת רוגזה, כי די לחכימא ברמיזא.

עמוס סמיה: זה שבט מוסרה של אמא.

עמוס סמיה: שלחתי לנשיא על קלף את השיר.

עמוס סמיה: גם לוועדה אשלח.

עמוס סמיה: יש תיאור של רבי חיים כלפון שידידי בקטע הזה כולם מכירים, שמתאר את האם היהודייה, הוא לא התבייש לקרוא לה: האם היהודייה היקרה אשר עמדה כצור איתן כמגדל וכחומה בצורה מול נבכי הזמן.

עמוס סמיה: תהפוכות ותמורות כי ישוטטו בחוץ מפתן ביתך לא ידרוכו.

עמוס סמיה: עמודי נווך לא יתמוטטו ידייך יסודותיהם יתמוכו.

עמוס סמיה: נועם, אהבה, תום ואור, את מביאה ואת הבית מילאת מה לי מחסור מה לי קור רבות בנות ואת על כולן עלית לא למדת תורה והיא בנשמתך חצובה ככתב על סלע חרוט, המשך לאמהות קדושות דמותך חולייה קדושה בשרשרת הדורות אם השמן בנר ובפך אזל מאור פנייך ימלא מקומו ולחם בסל אם חלילה חסל שמת מבטך ליושב במרומו דבר פיך נועם מבטך עידוד ברגעי יאוש את היית הסבר בך מצאו חוסן שאבו עוד ועוד מים בצמאון ורעבון שבר עם כל היש, עם כל האין בעלך היה מלך, נסיכים הבנים פאר ביתך עד גפן היין צל, ירק, חום ומאור פנים מצח ילד כחלילה יוחם מגע ידיך ירפא מכאובו קסם, לחש, מה זה יש לך שם יריק לך השם מאודו וטובו תבורכי לנצח מפי שוכן עד האם היהודיה היקרה מכל יקר עיקרו של בית טפחות ומסד והבית היה לך תמיד עיקר השיר הזה בן 9 בתים, כל בית כפול 4 זה 36.

עמוס סמיה: על כן התיאור שלה היא ל"ו – אחד מל"ו צדיקים.

גילה גמליאל: תודה.

גילה גמליאל: מי מהנשים רוצה לומר כמה מלים?

אסתר כחלון: אני חושבת שאם האשה היתה ממשיכה גם בימיה לעשות את הדברים שעשתה עד כה, אולי לא היו הרבה גירושין ולא אלימות.

אסתר כחלון: היום האשה רוצה זכויות בכל דבר, גם על חשבון שלום בית.

גילה גמליאל: זה לשיחה ארוכה בוועדה.

נחום גלבוע: אני חקלאי ממושב לכיש.

נחום גלבוע: אני רוצה לסבר את האוזן.

נחום גלבוע: אנחנו נמצאים במאפייה.

נחום גלבוע: חבל שלא נמצאת כאן חברת הכנסת מרינה סולודקין כדי לסבר לה את האוזן, ולדעת האם היא יודעת כמה יהודים מלוב עלו לארץ?

נחום גלבוע: היא בטח חושבת מיליון יהודים.

נחום גלבוע: בסך הכל כ-30 אלף יהודים עלו לארץ.

נחום גלבוע: יעקב אמר בראשית דבריו על איבוד הזהות.

נחום גלבוע: אני לא יודע אם ידוע לך חברת הכנסת גילה גמליאל, עד 1977-78 יהדות לוב לא הופיעה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.

נחום גלבוע: האם מישהו יודע?

נחום גלבוע: היתה בסך הכל מסונפת למצרים.

נחום גלבוע: נכון שאנחנו שייכים ללוב בין המזרח למערב קוראים לזה באמצע, אבל באיזה שהוא מקום אי אפשר ליפול בין שני כסאות, יש לבדוק את הדבר בצורה יותר יסודית.

נחום גלבוע: התברר שאנחנו לא מסרנו פרטים כיוון שהיינו עסוקים בעשייה.

נחום גלבוע: העלייה היהודית הלובית עלתה מתוך עלייה ציונית פר אקסלנס ופרופר ציונית.

נחום גלבוע: כשאני מדבר על ציונות, היה מה שנקרא ללכת בין הטיפות.

נחום גלבוע: יכלו לשמור מסרת, בלי כובע ולהיכנס לבית הכנסת.

נחום גלבוע: קורא אסון בבית, חלילה וחס, האבא הולך לעולמו, המשפחה ממשיכה להישאר קיימת.

נחום גלבוע: קורא אסון בבית והאמא הולכת מתפזר הכל.

נחום גלבוע: הכל מתפרק.

נחום גלבוע: תבדקו זאת, קורא גירושין האמא בייחוד שבה מסוגלת למשוך את הילדים שבה, בעשייה שבה.

נחום גלבוע: אני גאה – יש לי שלוש בנות.

נחום גלבוע: הקטע של האשה הלובית הוא נושא בפני עצמו שאפשר להעלות אותו על הכתב.

נחום גלבוע: תודה.

מאיר כחלון: חקלאי מושבניק.

מאיר כחלון: אני יכול לציין כאבא לחמש בנות מהן 4 נשואות אני יודע דבר אחד, האשה בבית מהווה את המערכת המרכזית של כל הפעילות התרבותית, החינוכית, הכלכלית, הכל.

מאיר כחלון: אני נמצא במיעוט טוב, חיובי, לכן אני חושב שהאשה היהודייה הלובית היה לה דבר אחד טוב, היא ידעה להביא מסביבה את המשפחה.

מאיר כחלון: ידעה לקרב אליה את החתן ואת הדוד ואת הדודה, תמיד ריכזה מסביבה את הטוב, את היופי.

מאיר כחלון: תמיד הרגיעה את המשפחה, הביאה למצב, בסדר, יהיה טוב, אל תדאגו.

מאיר כחלון: תמיד חיפתה על כל מיני דברים שקרו במשפחה, והביאה אותם לדבר יפה ומכובד.

מאיר כחלון: כשאנחנו מדברים על האשה הלובית, רואים אותה היום בתקופתנו הזאת, במדינת ישראל כשאתה מדבר ואתה מדבר אם אנשים מכל מיני עדות, יש הרבה אנשים שלנו שגאים אני נשוי עם לובית, ויש לנו הרבה לובים שלא נשואים עם לוביות – היום כשאנחנו נפגשים יחד או מדברים יחד אומרים – יש לי אשה פולניה, רוסיה, הכל, היא כבר נהפכה ללובית.

מאיר כחלון: למה, כי האמא שלו דאגה ללמד אותה ולשלב אותה ולקבל אותה ולהיות חמה חמה.

מאיר כחלון: נכון בשנים האחרונות יש משיכה לצערי, גרעין גדול של נשים לוביות, צעירות לוביות, שהן עוברות את הנושא שנקרא – חזרה בתשובה, הקבוצה הימנית לכיוון ש"ס וכו' בנושא העדתי הקיצוני.

מאיר כחלון: אני לוקח את זה לדוגמא מהמושב שלי – מושב אחיסמך.

מאיר כחלון: אצלנו כולם לובים, מכל מיני כפרים מטריפולי, ומכל המקומות, הומס, סלאטה.

מאיר כחלון: יש לנו גרעין לא קטן של נשים שעושות פעילות דתית לשכנע את האנשים לחזרה בתשובה.

מאיר כחלון: כשהאשה לובית באמת דתיה.

מאיר כחלון: הרב הראשי של תנועת המושבים מנחם הכהן, היתה לי שיחה עמוקה על הנושא שנקרא דת, יהדות וכו'.

מאיר כחלון: לפני מספר שנים אמר לי: מאיר'קה תשמע, אני מסתובב בהרבה מושבים, כשאני מגיע למושבים של יהודים לובים, אני כרב מרשה לעצמי לאכול באותו בית.

מאיר כחלון: למה, כי האשה הלובית ידעה לשמור על כשרות הבית והמטבח, ולשמור על טהרת המשפחה.

מאיר כחלון: לכן אני יכול להרשות לעצמי לאכול שם.

מאיר כחלון: לעומת זה, ביישובים אחרים אני לא אוכל.

מאיר כחלון: ברוך השם הצלחנו להקים גרעין גדול של מושבים לא אחד ואל שתיים.

מאיר כחלון: קרוב ל-23 מושבים הוקמו על ידי העדה הלובית בישראל.

מאיר כחלון: תודה.

גילה גמליאל: תודה רבה.

שלמה ונטורה: אנחנו נותנים זרקור על קהילות ישראל מהמזרח.

שלמה ונטורה: לאור היכרות עם הקהילה הלובית החשוב ביותר - אנחנו פיתחנו תכנית שנקראת חוקרים צערים, נוער חוקר מורשתו קהילתו ותרבותו.

שלמה ונטורה: בני הנוער הדור השלישי חוקרים את מורשתם, כאן ראוי לציין שתלמידים שהם מעורבים אמא שלו לובית או אבא שלו, החקר של יהדות לוב קרם עור וגידים.

שלמה ונטורה: יש לנו 57 אלף חוקרים בני נוער, מז'-י"ב כש-6500 עשו עבודות על יהדות לוב על כל המגוון, גם על נשים, האמא, האבא, גם על העלייה שלהם בנושאים האלה.

שלמה ונטורה: הדבר השני החשוב – הבאתי קטע של משה מוסנזון שכותב מכתב קטן – על היהדות שלהם ועל קבלת הפנים ונושא החינוך.

שלמה ונטורה: באו מבית הכנסת, עמדנו על מרפסת והשתתפנו בתפילה.

שלמה ונטורה: הילדים כמה יפים הם כאן.

שלמה ונטורה: נלחצו אלינו באהבה כתום התפילה חולקנו בין המשפחות צריכה היית לראות את הריב נטוש עלינו פשוט אהבה יהודית חמה עד לשיכון והסעודה סעודת מלכים.

שלמה ונטורה: ועליזה הקטנה שרה לנו את שיר הנמל ואת התקווה.

שלמה ונטורה: האם פניה קרנו מאושר ומלמלה בערבית היו לי הרבה שמחות בחיים, אבל שמחה כמו הערב לא ידעתי.

שלמה ונטורה: כתום הסעודה נתכנסנו שרנו שירי הארץ שמכבר הימים, כי רבים מהם מוכרים להם נפרדנו מהם כהיפרד משפחה.

שלמה ונטורה: חבל שלא פגשתי ראשונה את גולת טריפוליטניה ואומר לך אכה, הפתעה יקרה לא שיערתי כי כך אפגוש אחים ומייד עם הפגישה הציפתנו אחוות אחים והציתה זיקי קדושה בלב ואני מהלך הייתי נבוך ונרעש מכל זה ושואל את עצמי, מניין להם יהודי טריפולי האחווה היהודית, מאין השמחה והרגשת האושר בפגישה עם אחים.

שלמה ונטורה: מיהו הצדיק אשר זרע כאן זאת מי חינך גולת זו לעברית בצמאות ולארץ.

שלמה ונטורה: על זה מחנכים את בני הנוער שלנו בתכניות החינוך דרך החווייה.

שלמה ונטורה: דרך הרגש כדי שיוכלו ללמוד את הדברים ולא בכורח.

גילה גמליאל: הנתון שדיברת עליו מאוד מעניין.

גילה גמליאל: על 6500 עבודות.

גילה גמליאל: למה דווקא הם בוחרים בלוב?

ונטורה שלמה: בגלל שהם יוצאי לוב.

ונטורה שלמה: או בחלקם.

ונטורה שלמה: או אמא או סבא שלו או סבתא שלו.

ונטורה שלמה: ולא רק בנושא אוכל.

ונטורה שלמה: אבל בנושא עלייה, לבוש, חתונה, מנהגי חתונה.

ונטורה שלמה: מנהגי אבלות.

ונטורה שלמה: יזמתי הקמת כתיבת ספרי קהילות ישראל ובעקבות יעקב אילוף שגם כתב ספר על יהדות לוב, כתבנו על יהדות תימן, עיראק, מרוקו, עכשיו עומדים על המדוכה על חקר יהדות לוב.

ונטורה שלמה: ואני מניח שבשנה הבאה נוציא לאור.

יוסי חג'ג': רציתי לשאול את המצב העקרוני מה קורה לגבי הדור הרביעי, החמישי, הוא הוא נחשב ביחס ללוב?

יוסי חג'ג': יש תערובת מוחלטת אולי 10%, 20%, איך הוא מתייחס לקהילה?

יוסי חג'ג': בדור השני אולי 100%, בדור השלישי אולי 50%, בדור הרביעי אולי 20%.

ונטורה שלמה: יש הפתעה מדהימה בנושא של הדור הזה.

ונטורה שלמה: ילדים שהסבתא תימניה והאבא אשכנזי והוא נולד בארץ, הוא מתחיל להתעניין במורשת התרבותית שלו.

ונטורה שלמה: הוא לא קורה לעצמו לא תימני ולא פולני, אלא ארץ ישראלי.

ונטורה שלמה: אבל הוא בודק את השורשים.

ונטורה שלמה: הוא למד שבלי שורשים אין עתיד.

ונטורה שלמה: ולכן, הוא ישראלי עם מורשת מוערבת.

ונטורה שלמה: אמא שלי איטלקיה, אבא שלי תורכי, אני נולדתי במצרים, ואני התחתנתי עם פולניה.

לרזיאל עמוס: בחזרה לשורשים רואים את זה גם בקיבוצים, כי לפני שנה פנו אלי מקיבוץ מסילות וביקשו שאני אלווה אותם בכתיבת המורשת של הילדים האלה, כשהתסבר שבחלקם בכלל הסבא או הסבתא הלוביים, הייתי צריך לכתת רגליים ולהשיג להם חומר דרך עיתון "עדה" ודרך יעקב חג'ג'.

לרזיאל עמוס: בהקשר למה שמר ונטורה אמר, התעוררות אתנית נקרא לזה, גם בקיבוצים מרגישים את זה.

לרזיאל עמוס: איפה שיש ילדים לוביים פתאום הם מתחילים לשאול איך מכינים אוכל מהסוג הזה.

לרזיאל עמוס: לפעמים אתה מקבל את זה באינטרנט.

לרזיאל עמוס: הבן שלי היה בהודו והוא אומר, אבא יש קהילה כזאת של טריפוליטאים, תשלחו מתכונים.

יוסף ג'אן: מהנדס אוויראוניטי בתעשייה האווירית, נכדו של אב בית דין קריינייקה בסרג'אן, נינו של רבה של לוב כולה הרב ציון ביטן שעל ברכיו התחנכו כל הדור האחרון של הרבנים.

יוסף ג'אן: לפני כעשר שנים נכנס בי חיידק של השורשים, ואני מתחיל לאסוף חומר בנושא של יהדות לוב, ומגיע למעל מ-250 ספרים שנכתבו על רבני לוב ויהדות לוב, ומעל 2000 מאמרים שמתפרסמים בכל רחבי העיתונות.

יוסף ג'אן: העיתונות העותמ'אנית בפרט עיתונים מ-1850, עיתונים בארץ וכן הלאה.

יוסף ג'אן: מה שיוצא מכל החומר שאני אוסף ולומד על יהדות לוב מבחינת אנשים.

יוסף ג'אן: יש מעין אגדה או שזה מציאות.

יוסף ג'אן: האשה היהודייה שהגיעה למעמד הבכיר ביותר זה דהינה אלכהינא, היא היתה מלכה בלוב.

יוסף ג'אן: כחילה.

יוסף ג'אן: אחת מהסברות שהיתה יהודייה.

יוסף ג'אן: מבחינת השתלבות נשים בהיררכיה הממשלית או בהיררכיה של ועד הקהילה, מעולם לא הגיעה אשה לוועד הקהילה בלוב.

יוסף ג'אן: אשה אחת הגיעה למהלכים בקרב שליטי האימפריה העותמא'נית אסתר ארביב שהתחבבה על השליטים והיא עזרה די הרבה לקהילה היהודית.

יוסף ג'אן: ועד הקהילה ולאנשי הקהילה עצמה יש את הרבנים הראשיים והרבנות בית הדין, מצד השני ועד הקהילה מעולם לא כיכבה שם אשה.

יוסף ג'אן: נשים במאה ה-19, 20 מתחילות להיכנס בפעילויות.

יוסף ג'אן: הזכירו שניים מהן, גברת רחל רבא ורג'ינה מימון, הן התעסקו בנושא של עזרה, בנושא של תרומות לארץ ישראל וכן הלאה.

יוסף ג'אן: תפקיד פיקודי קהילתי רם אשה לא הגיעה.

יוסף ג'אן: לעניות דעתי זה השפעה מהארץ שהן נמצאות.

יוסף ג'אן: הן נמצאות בארץ לוב שהיא ארץ ערבית, מהלכי האשה שם שאינה מגיעה לתפקיד נשיאותי כלשהו, זה רק תפקידם של הגברים, וזה מה שסופגים יהודי המקום.

יוסף ג'אן: הם נמצאים בתוך העם, והם סופגים מהם את מהלכי אורח החיים.

יוסף ג'אן: למרות שהאשה היא מרכז הבית, היא לב הבית, ועל פי כמעט יישק דבר.

יוסף ג'אן: הדבר משתנה כאשר מגיעים ארצה.

יוסף ג'אן: מתחילים לספוג תרבויות אחרות, ואז נשים יותר מתקדמות ולוקחות חלק פעיל במסגרת הפוליטית וכן הלאה.

פדהצור בן-עטייה: מנהל מרכז "אור שלום" לשימור מורשת יהודי לוב בבת-ים.

פדהצור בן-עטייה: בהמשך למה שאמר מר ונטורה, אתר האינטרנט שלנו יכולים לראות המון התעניינות של אותו דור רביעי או חמישי, וגם הייתי אומר דור שני שלישי, שממש חוזר לשורשים אחרי ששנים הרגיש ישראלי לכל דבר, והיום זה איכשהו חסר לו, באתר הזה בפורומים בעיקר, יש לנו חלק מהגולשים פה, משלימים חסר, ובין יתר הפעילויות שלנו שאנחנו מוציאים עיתון, דו-ירחון וגם עוזרים לאותם נערים בהכנת העבודות האלה, אם זה במשלוח של חומר, אם זה בחומר שמצוי באתר עצמו, ואת התוצאות אנחנו מקבלים אלינו, עבודות יפות.

פדהצור בן-עטייה: חזרה לשורשים, החסרון מורגש, ואיכשהו מתמלא בצורה טובה.

אסתר כחלון: לגבי מה שאמרו כולם על לחזור לשורשים, כשבאנו לארץ, רצינו להיות ישראלים פרופר, לא רצינו להיות מהגולה, רצינו להיות ישראלים, וגם לא התבלטנו, בגלל זה לא הזכירו את יהדות לוב, היינו נכנסים בעצמנו ורוצים להיות ישראלים לכל דבר.

אסתר כחלון: לשיר את השירים הישראליים, לרקוד, ולא להיות משהו לובי.

אסתר כחלון: עכשיו כשזה מתעורר, אני לא יודעת אם זה טוב או לא טוב.

אסתר כחלון: אני אישית אומרת, באתי ורוצה להיות ישראלית.

אסתר כחלון: הייתי בעין צורים – קיבוץ דתי, רציתי להיות מעורבת בישראלים, בילדי הארץ, בבני עקיבא.

אסתר כחלון: עכשיו זה מתעורר בכל העדות.

אסתר כחלון: אני לא יודעת אם זה טוב או לא טוב.

גילה גמליאל: תמיד טוב לדעת את המורשת וללמוד אותה.

גילה גמליאל: אם אני מסתכלת על עצמי, אני פחות מעודכנת לגבי התרבות הנפלאה.

גילה גמליאל: אמא שלי עלתה בגיל צעיר בגיל 6 והסבתא מספרת הרבה דברים.

גילה גמליאל: זה דבר נפלא ומבורך, ואני שמחה לשמוע את הנתונים שהציגו לנו החברים.

גילה גמליאל: לטעמי זה איזה שהוא תהליך טבעי אחרי 55 שנות קיום המדינה, פתאום מסתכלים על הדברים בצורה אחרת, השורשיות מאוד אתנה, וגם גורמת להתחיל ולשאול את השאלות הנכונות, ולנסות ולתעד דבר שחס וחלילה לא יעלם מהמודעות.

גילה גמליאל: פעם ראשונה שביקרתי במוזיאון, אני מאוד התרגשתי לראות את הנתונים האלה.

גילה גמליאל: פתאום אני רואה את כל הנערות עם שתי צמות ארוכות.

גילה גמליאל: נשאלת השאלה מדוע, ואסתר כחלון עונה שלא היו מספרות.

גילה גמליאל: פתאום מגלים דברים נפלאים.

גילה גמליאל: יש דברים מאוד מרתקים.

גילה גמליאל: מי שלא היה עדיין במוזיאון, קשה לי להאמין שלא היו, מאז כשאני מדברת עם חברים וחברות מהעדה, יש נהירה למוזיאון.

אבי פדהצור: אני לא חושב שלי היה עניין שיהיה מוזיאון, לאף אחד לא היה עניין.

אבי פדהצור: יש בית תפוצות כדי לתת תשובה לכל הקהילות.

אבי פדהצור: אנחנו קונספציה מסויימת של אבא קובנר שניתב אותה לכיוון מסויים וזה הכיוון שהוא לקח, וגם נחום גולדמן.

אבי פדהצור: אני קיבלתי את בית התפוצות לפני ארבע שנים, חשבתי שזה בית תפוצות, בית התפוצות, כשמו כן הוא.

אבי פדהצור: לא כך היה.

אבי פדהצור: באתי לאוצר והוא כמובן דיבר אלי במבטא אנגלו-סאקסי מתנשא, ושאל אם יש לך תמונה או פריט.

אבי פדהצור: הבנתי שאני בתקלה איתו.

אבי פדהצור: הוא לא משמש כבית תפוצות.

אבי פדהצור: הוא היה צריך להיות משהו מרכזי אוניברסלי, ממנו יוצאים 90 או 100 ביתנים מודלוריים שיתן תשובה לכל קהילות ישראל ולא כך הוא.

אבי פדהצור: לכן בנינו את מוזיאון יהודי לוב לתת תשובה אמיתית לקהילה.

אבי פדהצור: אני אומר בצורה חדה ולא מתפרשת לשום כיוון, וזה הטיעון.

אבי פדהצור: כשמדינת ישראל תחליט שהיא עושה בית תפוצות אמיתי, קראו לי לתקן את המעוות בית תפוצות, רק אמרתי להם שאני יודע איך עושים שולחן מעץ, רק אני לא יודע איך עושים את זה מגחלים.

אבי פדהצור: תודה.

רפאל זרוק: מבחינה היסטורית אני מתפלא שהמנהל לא ידע על מה שיש לו בתוך בית התפוצות.

רפאל זרוק: משום שאני עצמי הבאתי לו הרבה מאוד תמונות בשביל בית התפוצות.

רפאל זרוק: כהיתה תערוכה של עולי עדות בפארק הירקון, ביקשתי תמונות מבית התפוצות בשביל התערוכה.

רפאל זרוק: הגברת אמרה שזה יעלה לך 120 אלף לירות.

רפאל זרוק: אמרתי למה אני צריך לשלם.

רפאל זרוק: היא אמרה כך זה החוק.

רפאל זרוק: אני הבאתי את כל הדברים, אני צריך לשלם?

רפאל זרוק: זאת אומרת זה היה כבר מזמן לידיעתך.

גילה גמליאל: אלה סוגיות שמצריכות בדיקה מעמיקה.

גילה גמליאל: תם סדר היום.

גילה גמליאל: תודה רבה לכם.