הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 55, 2003-11-26 00:00

גילה גמליאל: שלום, אני פותחת את ישיבת הוועדה.

גילה גמליאל: בשנת 2001 נרצחו 28 נשים, כאשר 13 נשים מתוכן נרצחו בידי בני זוגן.

גילה גמליאל: בשנת 2002 נרצחו 28 נשים נוספות בתוך המשפחה, ובשנת 2003, 20 נשים נוספות נרצחו עד היום.

גילה גמליאל: בישראל קיימים 14 מקלטים לנשים מוכות, כאשר 2 מתוכם הם במגזר הערבי.

גילה גמליאל: לצערנו, קיים רק הוסטל 1 בכפר מלל, בית נועם, אשר מיועד לגברים מכים.

גילה גמליאל: אני ביקרתי שפ וראיתי את ההבדלים בין תנאי המחייה של הנשים במקלטים הסובלות מצפיפות ותת-תנאים, לעומת תנאי המחייה בהוסטל שיכול לקלוט רק 13 גברים.

גילה גמליאל: באותו הוסטל ישנו פנסיון מלא כמו בבית מלא וחוגי יוגה.

גילה גמליאל: אני חושבת כי זה מה שמסל את היחס בהיבט של הטיפול בחברה הישראלית, כושר הספיגה של נשי ביחס לגברים ודרכי הטיפול.

גילה גמליאל: אני שואלת האם נשים שסובלות כאב, עוגמת נפש, יציאה מהסביבה הטבעית, המעבר אל הנודע והתמקמות במקלט עם תת-תנאים, אינן זקוקות לאותן חוגים של יוגה והרגעת הנפש?

גילה גמליאל: אנחנו צריכים למצוא דרכים כדי למנוע מלכתחילה את אותם מצבים של משפחות בהם גברים, נשים וילדים סובלים מבעית האלימות במשפחה.

גילה גמליאל: לצערנו, היום ישנן 7,000 משפחות, כאשר לכל אחת יש בין שניים לשלושה ילדים, והיום מצליחים לטפל רק ב-700 מתוך הילדים האלה בתוכנית של מתבגרים.

גילה גמליאל: כל הסטטיסטיקות מעידות על כך שאותם ילדים מוכים או כאלה שנמצאים בסביבה של הורים מכים, אחוזים גבוהים מתוכם יהפכו בסופו של דבר להיות הורים מכים בעצמם.

גילה גמליאל: אני רוצה לומר כי יש עוד דרך ארוכה לפנינו.

גילה גמליאל: אנו צריכים לעבוד ולהעלות את הנושאים לסדר היום, להטמיע אותם בהיבט של החינוך, לאבחן את האלימות בזמן ולסייע בידן של הנשים האלה.

גילה גמליאל: יום-יום אנו רואים בכל העיתונות הכתובה מקרים מזעזעים של אלימות כלפי נשים וילדים.

גילה גמליאל: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לשר הבריאות ויו"ר ועדת השרים למניעת אלימות, חה"כ דני נווה שיציג בפנינו את התופעה האיומה הזו שיש לה גם פן בריאותי.

הבריאות דני נווה: אני רוצה לפתוח באמירת תודה לכל הציבור שיושב פה שעוסק במלאכה 365 ימים בשנה, במשרדי הממשלה השונים, ארגוני הנשים ובעמותות השונות, ופעילים במאבק בתופעה הזו של הטרור כלפי נשים בישראל.

הבריאות דני נווה: אנחנו שיושבים בצד הזה של השולחן, חלקנו קטן וצנוע לעומת חלקכם שעוסקים במלאכה החשובה הזו.

הבריאות דני נווה: אני רוצה להודות לחה"כ גמליאל על הדיון הזה ביום החשוב הזה.

הבריאות דני נווה: עבור נשים רבות במדינה שלנו, כל יום מימות השנה הוא יום של התמודדות עם המציאות הקשה של אלימות ותקיפה פיזית ונפשית.

הבריאות דני נווה: אנחנו מחויבים כממשלה וככנסת לעשות כל מה שאנו יכולים כדי להילחם בתופעה הזו.

הבריאות דני נווה: אני רוצה לתת נתון אחד הנוגע גם למערכת הבריאות.

הבריאות דני נווה: בישראל יש 40,000 נשים שמגיעות מדי שנה לבתי חולים במדינה לחדרי המיון כתוצאה מאלימות.

הבריאות דני נווה: יש כנראה גם 15,000 נשים שמגיעות לאשפוז בבתי החולים במדינה כתוצאה מאלימות.

הבריאות דני נווה: אלו נתונים קשים ומצמררים, אשר מחייבים את כולנו לעשות משנה מאמץ ולהתגייס להילחם מול התופעה הזו.

הבריאות דני נווה: אני קבעתי כי במערכת הבריאות ייעשה מאמץ מיוחד כלפי המטפלים במערכת הבריאות, כדי לאתר את הקורבנות שיש לנו היום מקרב הנשים.

הבריאות דני נווה: אנו פועלים במסגרת המיון בבתי החולים באופן כזה שאם אישה מגיעה לחדר מיון בבית חולים מסוים בארץ, ייעשה מאמץ כדי לברר האם האישה הזו הגיעה לחדר מיון בבית חולים אחר בתקופה האחרונה, סמוך להגעתה לאותו חדר מיון ספציפי, כיוון שאנחנו יודעים שיש הרבה מקרים בהם נשים חוששות ומפחדות לומר את האמת כי הן קורבן לאלימות, והחובה שלנו היא לאתר את המקרים האלה.

הבריאות דני נווה: אנחנו הוצאנו לאחרונה חוברת הדרכה למטפלים, לרופאים והאחיות במערכת הבריאות, שמסבירה כיצד לאתר את התופעות האלה ולהתמודד איתן טוב יותר.

הבריאות דני נווה: לאחרונה, רתמתי גם את קהילת קליבלנד בארצות הברית, כדי שאנחנו ניישם תוכנית הדרכה בקהילה, במסגרת מרפאות, קופות החולים, רפואת המשפחה, כדי לדעת להדריך, לייעץ ולאתר, וכדי שהמטפלים, הרופאים והאחיות יידעו לזהות את התופעה ולהתמודד איתה טוב יותר.

הבריאות דני נווה: יש שני פרוייקטים נוספים שאני רוצה להתייחס אליהם כאן היום.

הבריאות דני נווה: הפרוייקט הראשון שאמור להתחיל בקרוב כפרוייקט ניסיוני, כפיילוט בנתניה, של הפעלת לחצני מצוקה לנשים שקיבלו צו הגנה מבתי משפט.

הבריאות דני נווה: הפרוייקט הזה אמור לצאת לדרך תוך פרק זמן קצר כפרוייקט ניסיוני, ואני מקווה שהוא יצליח.

הבריאות דני נווה: אנו עובדים פה במאמץ מאוד גדול בשיתוף המשרד לביטחון פנים והמשטרה, ואני רוצה להודות בהזדמנות זו לסנ"צ נורית זיו על המאמץ הגדול שהם עושים מהצד שלהם בעניין הזה.

הבריאות דני נווה: יש פרוייקט נוסף שמי שמובילה אותו במשך תקופה ארוכה מאוד זו פרקליטת המדינה, עידנה ארבל, של צוותי הערכת מסוכנות.

הבריאות דני נווה: יש החלטות ממשלה בנושא הזה, שעדיין לא יצאו אל הפועל בגלל בעיות של תקציב.

הבריאות דני נווה: אני מאוד מקווה שאנחנו נתחיל בקרוב להניע את התוכנית הזו בשני מקומות בארץ, תחנת מוריה בירושלים ובעיר אשדוד.

הבריאות דני נווה: הניסיון שנרכוש משני המקומות האלה יוכל לעזור לנו כדי לראות איך אנו מרחיבים את הפעילות של צוותי הערכת מסוכנות במקומות רבים בארץ.

הבריאות דני נווה: עדנה, אני יודע שזה בנפשך, וזה פרוייקט שאת מובילה אותו תקופה ארוכה.

הבריאות דני נווה: אני מאוד מקווה שנצליח בקרוב להוציא את שני הפרוייקטים האלה לדרך.

הבריאות דני נווה: אנטי חושב כי נעשית עבודה נפלאה ונהדרת על ידי כל הגופים וכל משרדי הממשלה שעוסקים בעניין הזה, משרד רווחה, המשרד לביטחון פנים וכמובן משרד הבריאות שעוסק בנושא מזוויות שונות.

הבריאות דני נווה: התודה צריכה להיות בעיקר לכל הארגונים המתנדבים, המרכזים השונים וקווי החירום השונים שמקבלים פניות.

הבריאות דני נווה: נעשית מלאכת קודש על ידי הגורמים השונים והגופים השונים.

הבריאות דני נווה: זו הזדמנות להגיד תודה לכל מי שעוסק במשימה הלאומית החשובה הזו.

גילה גמליאל: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לפרקליטת המדינה, עדנה ארבל, שישנה חובה לציין את העבודה המצוינת שהיא עושה בכל מה שקשור בטיפול בנושא, בכל הגישה שהשתנתה לחלוטין בטיפול בתיקים המגיעים לבתי המשפט ובכל הנוגע לענישה של אותם גברים מכים.

עדנה ארבל: אני מצטרפת לברכות על קיום הישיבה ביום כזה, ועל הזרקורים שמופנים לנושא שהוא בנפשנו, נושא המאבק באלימות כנגד נשים.

עדנה ארבל: זה לא סוד שנושא האלימות בכלל, ואלימות כנגד נשים בפרט, הפך לנושא מרכזי וחשוב.

עדנה ארבל: אנחנו סבורים שצריך להעלות אותו לראש סולם העדיפויות של העיסוק הלאומי שלנו.

עדנה ארבל: צריך לעסוק בו יום-יום ושעה-שעה, ולא רק ביום כזה, יום המאבק באלימות, ולא רק ביום או בשבוע שבו קורה מעשה רצח וכל המדינה מזדעזעת.

עדנה ארבל: צריך לעסוק בנושא הזה בתחום החינוך, ברווחה, באוצר, בהסברה ובתחומי אכיפה ומשפט.

עדנה ארבל: כל הגורמים יחד צריכים להתלכד, לשלב ידיים ולחבר את החישוקים לשרשרת גדולה אחת, שרשרת של ביטחון לנשים במקום עבודתן, בדרכן, ברכבן, ובראש ובראשונה ביטחון בביתן.

עדנה ארבל: ברוב המקרים, האישה שבביתה היא אמורה להיות בטוחה, כי הרי הבית אמור להיות המבצר, דווקא שם היא הכי פחות מוגנת.

עדנה ארבל: מערכת האכיפה שאני עומדת בראשה, כמו גם המשטרה, נכנסת לתמונה כאשר האירוע כבר קרה, כאשר האישה כבר הוכתה, נחבלה או נרצחה.

עדנה ארבל: שמענו כאן מספרים סטטיסטיים מצמריים.

עדנה ארבל: אני יכולה להוסיף עוד נתון שקיבלתי ממפכ"ל המשטרה לפני יומיים, שמתחילת השנה ועד היום היו 170 מעשי רצח בכלל, כאשר ב- 12 מקרים מתוכם נרצחו נשים, וב-2 מקרים נרצחו גברים.

עדנה ארבל: ראינו כולנו היום בעיתון כמה תלונות יש וכמה מקרים יש שכלל לא מופיעים בתלונות.

עדנה ארבל: כל מי שיושב כאן יודע ומכיר את הדברים.

עדנה ארבל: הנתונים כולם יחד לא צריכים לזעזע יותר מאשר אותו מקרה בודד.

עדנה ארבל: כשאת שומעת את המתלוננת במקרה הבודד, או נתקלת במעשה הרצח בתיק הבודד, זה צריך לזעזע לא פחות מאשר כח המספרים האלה שאנו כאן משמיעים.

עדנה ארבל: אחת הדוגמאות שאני תמיד זוכרת, הוא אותו מקרה בחיפה שבאה הבת עם מתנה ליום ההולדת של האם, ובעוד היא יושבת ליד מיטת אימה החולה והן פותחות את העטיפה של המתנה, הגיע הבעל שהיה נמצא עם האם בסכסוך על רכוש בהליכי הגירושין, ועם האולר הקטן הוא דקר אותה דקירה אחת והיא צנחה ומתה אל מול אמה.

עדנה ארבל: בית המשפט תחילה לא האמין לאם, כיוון שהגרסה הראשונה לא התאימה לגרסה השנייה, ומאחר והיה מדובר רק באולר ובדקירה אחת, הוא הרשיע את הבעל בהריגה.

עדנה ארבל: אנחנו ערערנו לבית המשפט העליון, ולא הצלחנו לשכנעו כי מדובר במעשה רצח שהיה לו תכנון והכנה.

עדנה ארבל: זאת דוגמא אחת מיני רבות.

עדנה ארבל: כל מקרה מזעזע אולי יותר מכל הסטטיסטיקות ומכל המספרים.

עדנה ארבל: הפכנו לחברה אלימה, ולעיתים אף אכזרית מאוד.

עדנה ארבל: גם הסיפורים והמעשים שמתוארים הם מאוד אכזריים.

עדנה ארבל: המספרים אמנם לא גדלו, ואף במקרים מסוימים קטנו, אך המעשים הפכו להיות אכזריים, כפי שלא ידענו בעבר.

עדנה ארבל: בחלק גדול מהמקרים הנשים הן הקורבנות, אך לא רק נשים אלא גם ילדים וגברים.

עדנה ארבל: במבט לאחור, אני מוכרחה לומר שנעשה הרבה בעניין.

עדנה ארבל: תודות לוועדה הזו ולחברות הכנסת שהיו חברות בה, ותודות לכל שדולות הנשים שנתרמו לעניין.

עדנה ארבל: אני עוד זוכרת את ההפגנות מול בית המשפט המחוזי, כאשר הייתי שופטת, שבאו להתריע על הענישה הנמוכה.

עדנה ארבל: אני חושבת שזה אחד התחומים שלדעת הדעה היתה תרומה אדירה בעניין הזה, והלוואי שהיינו נתקלים בזה גם בתחומים אחרים, בתאונות דרכים ובתחומים נוספים.

עדנה ארבל: התרומה של הציבור היתה אדירה.

עדנה ארבל: כולכן מכירות את החקיקה ששונתה והוחמרה, הענישה הוחמרה בחוק ונקבעו עונשי מינימום.

עדנה ארבל: היום זה כבר נראה מובן מאליו, אבל קדמו לכך הרבה ויכוחים.

עדנה ארבל: מינו ועדה בראשות השופט גולדברג לנושא של הבניית שיקול הדעת בענישה, והיה ויכוח האם לקבוע או לא לקבוע עונשי מינימום.

עדנה ארבל: היתה מחאה גדולה והתנגדות גדולה, אך אנחנו לאט לאט הצלחנו להזיז את הקיר.

עדנה ארבל: כאשר אני אומרת הצלחנו, אני מתכוונת לכל אחת ואחת שיושבת כאן.

עדנה ארבל: המאבק היה על החקיקה ועל כל מרכז סיוע שנמצא ליד הפרקליטויות.

עדנה ארבל: הנושא של קורבנות פעם לא היה מובן מאליו, אך לאט לאט, נרקם חוק קורבנות עבירה, כפי שקיים היום.

עדנה ארבל: היום יש זכויות גם לקורבנות.

עדנה ארבל: למתלוננת יש מעמד בהליך המשפטי ובנושא של הסדרי טיעון, ומקום בבית המשפט.

עדנה ארבל: אלה דברים שפעם לא היו מובנים מאליהם.

עדנה ארבל: נקבעה גם דרך לליווי הקורבנות האלה, וזה נעשה בצורה מדהימה היום.

עדנה ארבל: נערכו השתלמויות, שמענו מומחים ולמדנו את הנושאים האלה.

עדנה ארבל: הוקמו ועדות רבות בנושא האלימות שעשו עבודה אדירה.

עדנה ארבל: אני חושבת שכל אחת מכן היתה חברה בוועדה כזו.

עדנה ארבל: לא תמיד כל ההמלצות מיושמות, וזאת בגלל בעיות תקציב.

עדנה ארבל: אני אומרת, כי די לבחון את ההמלצות שישבו בעבר, ולנסות ליישם את ההמלצות.

עדנה ארבל: לא צריך כל פעם למנות ועדות חדשות.

עדנה ארבל: אני מוכרחה לומר כי בתחומי האכיפה המשטרה עשתה רבות, היא צירפה מומחים לחקירות, היא פעלה כדי לקבל את התלונות ולא לבטל תלונות של נשים שבאו ומבקשות לבטל את התלונה בגלל פחד ואיומים.

עדנה ארבל: יש היום מודעות אדירה.

עדנה ארבל: אנחנו בפרקליטות הגשנו הרבה מאוד ערעורים, 60% מהערעורים שאנו הגשנו לבית המשפט העליון הם בנושאים שדל אלימות במשפחה.

עדנה ארבל: הגענו לענישה של 30 שנות מאסר ו-28 שנות מאסר, ענישה שלא היתה קיימת בעבר.

עדנה ארבל: אני שומעת בימים אחרונים שמצטטים את אותו מקרה בו אותו בעל קיבל חצי שנה שנות שירות.

עדנה ארבל: מדובר במקרה אחד שיכול להיות שהיה מוצדק או לא מוצדק, וצריך לראות את התמונה בכללותה.

עדנה ארבל: אני חושבת שהים הענישה הוחמרה, אבל עדיין צריך לעשות עוד.

קריאה: בכמה מקרים נכנסו בעלים ל-30 שנות מאסר?

עדנה ארבל: היו מספר מקרים בחיפה שאושרו על ידי בית המשפט העליון.

עדנה ארבל: היום אנו שומעים על עונשים של 28 שנות מאסר, 25 שנות מאסר, 30 שנות מאסר, וזה כבר נשמע מובן מאליו, אך קדמו לכך הרבה מאבקים.

עדנה ארבל: כולנו עשינו רבות, אך עדיין לא די ולא מספיק.

עדנה ארבל: עדיין נשאר הרבה מה לעשות.

עדנה ארבל: כל מקרה של אלימות וכל מקרה רצח מאותת לנו כי לא נעשה די בנושא.

עדנה ארבל: כל מערכת צריכה לעשות בדק בית בביתה ולראות מה היא יכולה לתרום בנושא.

עדנה ארבל: אנחנו במערכת האכיפה משוכנעים שנשים קורבנות צריכות להיות מסוגלות למסור תלונה במשטרה בביטחון, ולדעת כי המערכות עומדות מאחוריהן, עם גוף להערכת מסוכנות ותחילתו של תהליך של שיקום וטיפול.

עדנה ארבל: הרעיון הוא שליד כל תחנת משטרה יהיה גוף של מומחים, כדי שהעניין הזה לא יוטל רק על החוקר שיצטרך לבדו להחליט האם המקרה של המתלוננת הוא מקרה מסוכן או לא מסוכן, או האם אפשר לשלוח אותה הביתה אחרי שהיא התלוננה או שזה מסוכן.

עדנה ארבל: כל זאת כדי שלא נתע

עדנה ארבל: ורר אחרי הרצח ונגיד כי לפני חצי שנה היא התלוננה במשטרה ולא ידעו שהמקרה הזה הוא מקרה מאוד מסוכן, למרות שלכאורה זה נראה מקרה תמים.

עדנה ארבל: אנחנו והמשטרה לא יכולים לקחת את זה לבד על עצמנו.

עדנה ארבל: אנחנו צריכים את המומחים ליד החוקר, כדי שיסייעו וילוו את המקרה עד אשר הוא מתחבר עם גורמי הרווחה והגורמים המקצועיים הנוספים.

עדנה ארבל: אם המקרה מופנה לבית המשפט, צריך שיהיה את הליווי המתאים.

עדנה ארבל: אם המקרה מופנה לשירותי הרווחה, שיהיה את הליווי המתאים.

עדנה ארבל: צריך שמערכת אחת תיגע במערכת השנייה, כדי שלא יהיו הצמתים בהם אישה, מתלוננת או משפחה מוצאת את עצמה פתאום בלי העזרה ובלי הסיוע, ולא יודעת לאן לפנות.

עדנה ארבל: זה בדיוק הרגע בו הבעל מגיע עם הסכין.

עדנה ארבל: אנו משוחחים עם השר דני נווה כל יומיים בעניין הזה.

עדנה ארבל: אני רוצה לנצל את היום הזה ואת הבמה הזו כדי לבקש לקיים את החלטת הממשלה מחודש מרץ, כדי ליישם את הרעיון הזה במספר תחנות.

עדנה ארבל: אנחנו דיברנו על פיילוט של כמה חודשים, כדי לראות איך הדברים פועלים בשיתוף עם אנשי מקצוע, קרימינולוג קליני, עובד סוציאלי, חוקר ומשפטן שילוו את העניין.

עדנה ארבל: אני בטוחה שתהיה בך תרומה אדירה וחשובה בכדי לא למגר, אלא למתן את התופעות האלה.

עדנה ארבל: אני מאמינה שבתחילת ינואר הגוף הזה יתחיל לפעול בשיתוף גורמי הרווחה, גברת יעל הרמל לקחה על עצמה להדריך את העובדים הסוציאליים ואת הגורמים המקצועיים אחרים.

עדנה ארבל: אם כל הגורמים יחד ירתמו יחד למען העניין הזה, אנחנו נדע שאנחנו קידמנו את הנושא.

עדנה ארבל: למרות שיש נושאים רבים שעומדים לפתחכם, ובוודאי לפתחה של הממשלה והמדינה, כמו נושא הכלכלה והביטחון, אני אומרת, אל תרפו מהנושא הזה.

עדנה ארבל: הנושא הזה הוא בנפשנו.

עדנה ארבל: אל תרפו מעשייה.

עדנה ארבל: כולנו יחד נעזור לשמור על כולנו, על גברים ועל נשים.

עדנה ארבל: נפעל למען חברה בה תמוגר האלימות, חברה בה נחייה בביטחון.

גילה גמליאל: תודה רבה לפרקליטת המדינה עדנה ארבל על הדברים המאלפים ששמענו כאן על התקדמות העניין.

גילה גמליאל: שילוב הזרועות של כל המערכות אולי יוביל למצב שבו פחות משפחות יצטרכו לספוג את כל מה שהן נאלצות כל יום.

גילה גמליאל: אנחנו נראה עכשיו הצגת יחיד קצרה, "להכאיב וללטף" של השחקן אלון מרגלית.

גילה גמליאל: מוצגת הצגת יחיד קצרה, "להכאיב וללטף" של השחקן אלון מרגלית.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות לשחקן אלון מרגלית.

גילה גמליאל: אני רוצה לומר כי ההצגה הזו ממחישה את העובדה כי אין חוקים וכללים שקובעים מיהו האדם המכה ומיהי האישה המוכה, ובאיזו משפחה מדובר.

גילה גמליאל: זה נוגע בכל חתכי האוכלוסייה והמשפחה, מעמד סוציו-אקונומי נמוך או גבוה, משכילים, סטודנטים, בכל מקום.

גילה גמליאל: מדובר במחלה שזקוקה לתרופה.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות לשר הבריאות על השתתפותו.

אתי לבני: אני רוצה לדבר על הכתבה בעיתון "הארץ" על הפרקליטות.

אתי לבני: אני ראיתי בכתבה הזו אלימות מילולית, סקסיזם, גזענות, הכללות בתיאור הנשים הרבות שבפרקליטות.

אתי לבני: זה צובע את כל מערכת התביעה בתכונות בלתי נסבלות.

אתי לבני: גם הפעולות שלך במלחמה באלימות זכו שם לפרק שמתוך השבח בא הגינוי.

אתי לבני: רוב הכתבה מכילה ציטוטים מפי עו"ד יהושוע רזניק של דברים שאין להם מקום בעיתונות ובחברה.

אתי לבני: כאשר אני פניתי לעיתון הזה ושאלתי איך הם פרסמו דבר כזה בצורה כזו, אז ענו לי בקריצה: "אז מה, אסור לנו להיות לא פוליטיקלי קורקט".

אתי לבני: זאת אומרת שנשים, שוויון, תכונות נשיות, רוב נשי ומנהיגות נשית זה פוליטיקלי קורקט, אבל אנחנו קורצים עין ומותר לנו גם להגיד את ההפך.

אתי לבני: אני קוראת לכולם לגנות באותה נשימה את האלימות הפיזית ואת האלימות המילולית.

גילה גמליאל: הצטרפה אלינו מנהלת הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, יהודית פלוטקין.

גילה גמליאל: היא אומרת כי היא נמצאת בתקופה של 100 ימי חסד, אך זה לא מורגש לאור העשייה הברוכה.

זהבה גלאון: אני מצטערת ששר הבריאות יצא.

זהבה גלאון: לא נעים לומר את זה, אך זו התכנסות חגיגית.

זהבה גלאון: אנחנו באים לציין את המאבק הרציני של כל אחד מהארגונים שנמצאים פה.

זהבה גלאון: אני הייתי רוצה להשבית את השמחה.

זהבה גלאון: נעשים דברים מאוד חשובים בתחום המאבק באלימות כנגד נשים.

זהבה גלאון: הפיילוט של לחצני המצוקה הוא פיילוט נכון מאוד.

זהבה גלאון: אני מצטערת שהממשלה לא אישרה הצעת חוק שלי שבאה לאפשר לחצני מצוקה לכל הנשים שהוצא נגד בני זוגן צו הרחקה.

זהבה גלאון: אם חושבים שלחצני מצוקה זה חיוני, אז לא צריך לקיים רק פיילוט.

זהבה גלאון: אתמול שמעתי כי ראש הממשלה מדבר על כך שצריך לדאוג לתקציבים למקלטים לנשים מוכות.

זהבה גלאון: כל פעם אנו עדים לכך שדווקא ביום הזה ראש הממשלה מבקר במקלטים או שהוא מצהיר הצהרות נשגבות, אבל תמיד קיים הפער בין הרטוריקה לבין הפרקטיקה.

זהבה גלאון: הוא אומר כי חייבים לתקצב, אך בפועל אנו רואים כי מקצצים בתקציבים למקלטים לנשים מוכות, מקצצים בתגמולים לנשים שיוצאות ממקלטים לנשים מוכות, ושלא מאפשרים לחצני מצוקה לכל אותן נשים.

זהבה גלאון: בעייני זה מכפיר שממשלה שהתחייבה ושראש הממשלה שלה התחייב לאפשר לכל הנשים המוכות שנמצאות במצוקה לחצנים, לא מיישמים זאת.

זהבה גלאון: אני חושבת שהוועדה צריכה לדרוש יישום של מה שהתחייבו בפני הכנסת.

זהבה גלאון: כל אישה זכאית ללחצן מצוקה, ולא רק מי שגרה במקרה בין מרחב חדרה לנתניה.

זהבה גלאון: אני רוצה מאוד לשבח את פרקליטת המדינה, אך גם לומר כי לדעתי בתי המשפט עדיין לא הפנימו את רוח החוק או את כוונת המחוקק.

זהבה גלאון: חה"כ יעל דיין ואני העברנו בקדנציה הקודמת חוק שמאפשר עונשי מינימום וחובת מאסר בפועל לגברים אלימים, ובתי המשפט עושים פלסטר את כוונת המחוקק.

זהבה גלאון: עדיין יש תפיסה מעוותת כי אישה היא קניין ורכוש של בן זוגה, ועל כן אפשר להכות אותה ולאנוס אותה.

זהבה גלאון: בתי המשפט לא משדרים שדר שאי אפשר להכות נשים ולאנוס אותן ולצאת מזה בזול.

זהבה גלאון: בכל פעם שאני מוצאת ידיעות בעיתון בנושא, אני שולחת אותן לפרקליטת המדינה שבוחנת אותן ומערערת לבית המשפט העליון.

זהבה גלאון: יש לי כמה דוגמאות אחרונות עליהן קיבלתי תשובה מפרקליטת המדינה.

זהבה גלאון: אני מאוד מברכת על הקו הזה, אך אני לא חושבת שזה צריך להיות ככה.

זהבה גלאון: צריך להעביר לבית המשפט שדר ברור, כי דמן של נשים אינו הפקר.

זהבה גלאון: בענישה הקלה בתי המשפט מפקירים את כבודן וגופן של נשים.

זהבה גלאון: אני חושבת כי הוועדה הזו צריכה לזמן את מנהל בתי המשפט, כדי שימסור דו"ח קבוע לוועדה על הענישה במקרים כאלה, וכן שיאמר האם מיישמים את חוקר חובת עונשי מינימום וחובת מאסר בפועל כלפי גברים אלימים ומכים.

חנה רוזנברג: התרומה שלי ליום החשוב הזה היא להאיר את דמותו של התוקפן, ולנסות ולהבין למה זה קורה ומה נטיתן לעשות בשלבים השונים.

חנה רוזנברג: אני עוסקת בתחום של אלימות כנגד נשים כבר 20 שנה, גם כמטפלת בנשים וגם כמטפלת בגברים.

חנה רוזנברג: אני מכשירה אנשי מקצוע ומפתחת תוכניות.

חנה רוזנברג: אני הקמתי וניהלתי את "בית נועם", שם הכרתי לפחות 200 גברים אלימים.

חנה רוזנברג: השנה הדרכתי את הצוות שמטפל בגברים אלימים בכלא.

חנה רוזנברג: אני עובדת עם המשטרה, אני שותפה לוועדה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל, בנושא של הערכת המסוכנות, והיום אני גם יו"ר משותפת של עמותה שחברו אליה אנשים נפלאים שמטרתם לפתח את הידע וליצור שותפויות.

חנה רוזנברג: מהמקום הזה אני אשתף אתכם בניסיון ובידע שלי יש בנושא הזה.

חנה רוזנברג: אני ראיתי את ההצגה של אלון מרגלית כבר 20 פעם, וכל פעם מחדש דופק לי הלב.

חנה רוזנברג: אני חושבת שהוא מצליח לחדור לנשמה שלנו ולהעביר לנו בצורה כל כך אוטנטית את הסיפור האנושי.

חנה רוזנברג: דרך אלון אנו יכולים לראות דבר שהוא מאוד מהותי ומאוד מקשה עלינו, השונות בפרופיל של התוקפן במשפחה מפרופיל של עבריין בתחומים אחרים.

חנה רוזנברג: השונות היא גם בפרופיל של העבירה, כיוון שבעבירות אחרות הקשר בין התוקפן לקורבן הוא בדרך כלל חד פעמי ולא קשר מתמשך.

חנה רוזנברג: בעבירות של אלימות בתוך המשפחה מדובר בקשר מתמשך שלא מפסיק גם אחרי הגירושין והענישה.

חנה רוזנברג: זהו קשר של חיים, ולכן הדינמיקה של העבירה של העבירה הזו והפרופיל של העבריין הוא כל כך שונה.

חנה רוזנברג: מיהו התוקפן הזה ומה הסיבות להתנהגות שלו?

חנה רוזנברג: פרקליטת המדינה אמרה קודם כי אחד המקומות הכי מסוכנים לאישה זה ביתה.

חנה רוזנברג: 90% מקרב נשים שנרצחות במדינת ישראל, נרצחות על ידי בן הזוג שלהן.

חנה רוזנברג: איך זה יכול להיות?

חנה רוזנברג: כאשר כשירון מההצגה התחתן עם טל, הוא התכוון לאהוב אותה, לשמור עליה ולהיות אבא נהדר.

חנה רוזנברג: אם כן איך זה יכול להיות שהאנשים הנורמליים האלה הופכים להיות חיות?

חנה רוזנברג: חשוב להבין שזה לא קורה בבת אחת.

חנה רוזנברג: מעגל האלימות הולך ומתפתח לאט.

חנה רוזנברג: התנהגות אלימה היא התפתחות.

חנה רוזנברג: זה לא קורה פתאום.

חנה רוזנברג: הרבה פעמים אחרי רצח אנשים אומרים כי הם לא ידעו כלום ולא ראו כלום.

חנה רוזנברג: זה לא נכון.

חנה רוזנברג: מעגל האלימות הוא מעגל שמתפתח לאט.

חנה רוזנברג: בשנה הראשונה של הקשר יכול להיות אירוע אחד ובין שני אירועים יכול להיות ירח דבש, פיוס ואהבה מאוגד גדולה.

חנה רוזנברג: אם לא נעשה פנצ'ר במעגל האלימות, הוא מתפתח והוא מתנהג דומה, ולא משנה עם הגבר האלים בא משכבה סוציו-אקונומית גבוהה או שהוא חסר השכלה.

חנה רוזנברג: אנחנו היום חיים בחברה אלימה, חברה שמנרמלת אלימות, חברה שאומרת כי הריגה זה דבר שמותר, חברה שאומרת כי אישה היא קניין, חברה שעדיין קוראת לבן הזוג "בעל", חברה שעדיין הטפסים שמגיעים מכל מיני מוסדות מופנים אל הבעל המכונה "ראש המשפחה".

חנה רוזנברג: אני שומעת לפעמים בעלים אשר אומרים לי, "אשתי מתחצפת אלי".

חנה רוזנברג: בחוויה שלו הוא בעל הבית, הוא המורה, הוא הרב והוא הסוהר, והיא אמורה לכבד אותו.

חנה רוזנברג: הבעל הזה הוא הרבה פעמים בודד, הרבה פעמים מובטל, הרבה פעמים מצליחן עם תחושה של ערך עצמי נמוך והיסטוריה פסיכולוגית לא פשוטה, ואם הוא חווה ש"בלעדייך אני חצי בן אדם", אם הוא חווה שהיא רכושו, הוא לא יניח לה.

חנה רוזנברג: גבר אחד ספר לי כי אשתו היתה אמורה להגיע בשעה 19:00 הביתה ובשעה 19:01 היא עדיין לא הגיעה הביתה ואז החלו תסריטים שונים לצוץ בראשו, כמו שהיא בטח עשתה את זה עם גברים אחרים, היא כבר בטח לא תחזור לכאן, אני מאבד אותה.

חנה רוזנברג: מדובר בחוויה בלי שום פרופורציה של נטישה.

חנה רוזנברג: התחושה היא שכדי לא לחוות את הנטישה הזו, אני חייב להגן עליה ולפרוש זרועות של תמנון בכדי לא לתת לה לזוז.

חנה רוזנברג: מדובר בעצם באדם נורמלי שעובד שחווה את זה שהיא רכושו והוא אמור לשלוט בה.

חנה רוזנברג: החוויה הזו הרבה פעמים מלווה בהיסטוריה של דימוי עצמי מאוד נמוך ובהעברה רב דורית.

חנה רוזנברג: אנו יודעים כי חלק גדול מהגברים האלימים ראו את אביהם אלים כלפי אמם, או שהם בעצמם היו חשופים לאלימות על ידי האבא או האמא.

חנה רוזנברג: בחשיפה לאלימות יש נזק פסיכולוגי אדיר, גם אם לא נגעו בילד.

חנה רוזנברג: פעם דיברו על כך ש-50% מהגברים שמכים את נשותיהם, מכים גם את ילדיהם, והיום מדברים על 73%.

חנה רוזנברג: הנזק הפסיכולוגי הוא 100% אנו יודעים היום כי אמהות אלימות מכות את ילדיהן פי 8 מאשר אמהות לא אלימות.

חנה רוזנברג: אחרי פיילוט של שנה של פרוייקט אשלים על אמהות אלמות, למדנו כי כל האמהות האלימות בפרוייקט היו ילדות מוכות או נשים מוכות.

חנה רוזנברג: אין פה אלימות רק כנגד האישה, אלא יש פה משפחה עם הוויה כזו, והעברה היא רב דורית.

חנה רוזנברג: כל טיפול בתוקפן כזה זה טיפול בדור.

חנה רוזנברג: לעיתים אנו אומרים, בכלא בית התקווה יש רק 37 גברים מכים, אך אנו שוכחים כי מדובר ב-037 דורות.

חנה רוזנברג: חשוב להבין כי השינוי הזה בגבר האלים הוא מאוד ארוך ואינטנסיבי.

חנה רוזנברג: הוא לא בזבנג וגמרנו, מכיוון שחלק גדול מההתנהגות של הגברים האלה הוא תוצר של למידה חברתית שמאפשרת את זה, חלק מהגברים האלה באים מתרבות שמנרמלת את ההתנהגות הזו, חלק עברו את החוויות האלה במשפחה וחלק גדול מהם הם קורבן לנטישות.

חנה רוזנברג: זה נורא לא פופולרי לדבר על הגבר האלים גם כאיזשהו קורבן, אבל בואו לא נתעלם מזה.

חנה רוזנברג: חלק גדול מהגברים האלימים חוו נטישה מאוד טראומטית בגיל הילדות.

חנה רוזנברג: הנטישה הזו גרמה להם לחשוב כי האהבה מחוברת עם כאב ושאדם קרוב ואינטימי מחובר עם עזיבה.

חנה רוזנברג: אחרי שדמות מאוד משמעותית נטשה אותו וברגע שהוא מוצא את בת זוגו שבה הוא מתאהב, הוא חייב לא לחזור על החוויה הזו.

חנה רוזנברג: הוא יעשה הכל כדי שהחוויה הזו לא תחזור.

חנה רוזנברג: מה פירוש המשפט, בלעדייך אני חצי בן אדם?

חנה רוזנברג: הכוונה היא שתיטמעי בי, אני רוצה לבלוע אותך, הקשר הוא קשר סימביוטי כדי לא לאבד אותך.

חנה רוזנברג: אנו רואים את זה בטיפול בכל הרמות.

חנה רוזנברג: כאשר הבעיות האלה נמצאות, הגבר הזה מפתח קנאה אובססיבית נוראית.

חנה רוזנברג: כאשר הרצתי פעם פני הגברים בבית נועם והסברתי להם מה זה מעקב טורדני, אחד הגברים הרים את היד ואמר, אם אני לא אעקוב אחריה, איך אני אדע איפה היא?

חנה רוזנברג: היה לנו גם גבר אחד שעבד בחברת קדישא, שהיה עוקב אחרי האישה שלו עם הגופה ברכב.

חנה רוזנברג: בהוויה שלו הוא שומר הסף.

חנה רוזנברג: אנו יודעים כי ל-70% ממקרי הרצח קדם מעקב הטורדני.

חנה רוזנברג: היום אנחנו השכלנו להבין את זה ויש לנו חקיקה מיוחדת לעניין הזה, אבל הרבה שנים חשבנו כי אותו גבר יכול להיות איפה שהוא רוצה.

חנה רוזנברג: חשוב להבין, כי הפגיעה הפסיכולוגית הזו שמתבטאת בהפרעת אישיות היא גורמת לקנאה האובססיבית והמעקב הטורדני, והיא בשבילנו מקום מאוד מסוכן להתבונן בו.

חנה רוזנברג: מה אנחנו כחברה יכולים לעשות?

חנה רוזנברג: הייתי עכשיו בכנס בסאן דייגו, והמסר הכי חזק שיצא משם הוא שלא ניתן לטפל בכל הגברים האלימים בדרך של קונפקציה.

חנה רוזנברג: אנחנו לא יכולים לטפל בכל הגברים המכים באופן דומה.

חנה רוזנברג: אנחנו צריכים להבין שלכל אחד יש את הסיפור שלו, והדרך היא ארוכה.

חנה רוזנברג: כדי למגר את התופעה ולטפל בשורש הבעיה, אנחנו צריכים להשקיע בכך משאבים, למרות שזה מעצבן ואף הובעה קודם מורת הרוח מהתנאים הטובים שיש לגברים האלה.

חנה רוזנברג: אי אפשר לעשות שינוי אם התנאים הם לא טובים.

חנה רוזנברג: אי אפשר לעשות שינוי ממקום מאשים ומאווירה לא תומכת.

חנה רוזנברג: אנו צריכים להבין שהעבודה עם הגבר האלים צריכה להיות על פי עיצוב.

חנה רוזנברג: כולם צריכים לשתף פעולה.

חנה רוזנברג: בטיפול בגבר האלים ישנם שני גורמים שהם תנאי להצלחה, שותפות ומשהו קומפלמנטרי בין רשויות הטיפול ורשויות המשפט.

חנה רוזנברג: אני חושבת שהפרוייקט שפרקליטת המדינה מציגה מייצג את זה בצורה מאוד פה, למרות שגם היום בשטח זה פועל בחלקו.

חנה רוזנברג: כל הכבוד מגיע לסנ"צ נורית זיו שפיתחה את זה בתחנות המשטרה.

חנה רוזנברג: חשוב שהשוטר יהיה מלווה באנשי מקצוע, ושזה לא יהיה קשר נקודתי שמפסיק.

חנה רוזנברג: האישה צריכה לדעת כי יש כל הזמן מישהו ששומר עליה.

חנה רוזנברג: המשטרה מכירה רק ב-10% מהמקרים.

חנה רוזנברג: הסטטיסטיקה אומרת כי התלונה מגיעה למשטרה בין האירוע ה-7 ל-12, ועל כן כאשר האישה מגיעה למשטרה היא כבר בסכנה.

חנה רוזנברג: הרבה פעמים האזהרה עוזרת.

חנה רוזנברג: יש מחקר מאוד מעניין שנקרא ארס טרפי שהראה כי 20% מהגברים האלימים הפסיקו להיות גברים אלימים בעצם המעצר, ועוד 60% מהגברים הפסיקו להיות אלימים בעצם המעצר שהיה משולב בטיפול.

חנה רוזנברג: מעצר הוא גורם טיפולי בראש ובראשונה, אבל מה קורה אחר כך?

חנה רוזנברג: זה לא מפסיק, זה קשר של חיים.

זהבה גלאון: על סמך מה את אומרת את הנתונים האלה?

חנה רוזנברג: זה מחקר שנעשה בונקובר על ידי החוקר דטון.

חנה רוזנברג: לא שמעת עדיין את החלק השני.

חנה רוזנברג: אמרתי כי עוד 60% מהגברים הפסיקו להיות אלימים בעצם המעצר שהיה משולב בטיפול.

חנה רוזנברג: אני רוצה להדגיש כי אחד הדברים הכי חשובים זה השילוב בין המערכות, הקשר הרב תחומי והזרימה בין לבין.

חנה רוזנברג: אנחנו צריכים להתחיל בחינוך לשוויון בין המינים.

חנה רוזנברג: צריך להסביר כי אישה היא לא רכוש של אף אחד, שגברים ונשים הם מאוד שונים, אבל השונות הזו אינה נותנת עליונות לאף אחד.

חנה רוזנברג: צריך גם להסביר כיצד לזהות את החיזור האלים.

חנה רוזנברג: יו"ר הרשות למעמד האישה מנהלת עכשיו קמפיין מאוד מעניין בנושא של סימנים אלימים בתקופת החיזור.

חנה רוזנברג: בואו נסתכל ולא נפחד לראות.

חנה רוזנברג: כאשר קרה מקרה הרצח של הבחורה משאר יישוב, ההורים שלה אמרו שזה לא יכול להיות ושהוא היה מצלצל אליה 40-50 פעם ביום כאשר הם היו חברים.

חנה רוזנברג: בחוויה שלהם זו היתה אהבה, אך אנחנו צריכים לראות את זה כסימן אזהרה.

חנה רוזנברג: כאשר אני עובדת עם נוער, אני רואה כיצד הוא מתקשה לזהות את הסימנים האלה.

חנה רוזנברג: אזור הדמדומים הוא כל כך מעורפל.

חנה רוזנברג: הם אינם יודעים איפה זאת אהבה ורומנטיקה ואיפה זה סימני אלימות.

חנה רוזנברג: נורית רוגל, אמא של עינב שנרצחה, אומרת כי אם היא היתה יודעת להסתכל אז, היא היתה יכולה לעשות.

חנה רוזנברג: אנחנו כהורים וכבוגרים צריכים לפתח את כל המודעות ולהבין כי הסימנים קיימים.

חנה רוזנברג: כאשר הזוגיות מתחילה, זה קורה פעם אחת שלאחריה הוא מתחרט, והוא באמת מתחרט.

חנה רוזנברג: כאשר הוא בוכה, הוא באמת בוכה, וכאשר הוא מבטיח שזה לא יקרה עוד פעם, הוא באמת מתכוון לכך.

חנה רוזנברג: היא מתרצה, כי היא גם אוהבת.

חנה רוזנברג: היא לא רק קורבן.

חנה רוזנברג: היא גם אוהבת, והיא גם פוחדת מלהיות לבד.

חנה רוזנברג: הרבה פעמים אנו מאשימים את הקורבן, אך צריך לזכור כי מדובר במלכודת מסובכת.

חנה רוזנברג: זאת אמביוולנטיות שיש בה פחד, אהבה, בלבול, דאגה, חרדה מבדידות וילדים שאומרים לאמא לא ללכת ולא לעצור את האבא.

חנה רוזנברג: אנחנו צריכים להבין שאנחנו צריכים לדעת לזהות מתי יש אלימות חוזרת.

חנה רוזנברג: בארצות הברית נרצחות כל שנה 12,000 נשים.

חנה רוזנברג: הם הבינו כי שירותי הרפואה מרכזים 47% מהידע על נשים מוכות, ועל כן הם משקיעים שם הרבה משאבים.

חנה רוזנברג: גברת ג'קי מקביל חקרה את הסיפורים של נשים שנרצחו או כמעט נרצחו, והוציאה דף של הערכת מסוכנות, ניבוי רצח, המכיל 20 נקודות מאפיינות.

חנה רוזנברג: נשק חם, פרדה וקנאה אובססיבית הכי סימנו את מעשי הרצח.

חנה רוזנברג: אנחנו תמיד חשבנו כי עבריינים שיש להם תרבות עבריינים הם אלה שעשויים לרצוח את הנשים, אך הם לא מופיעים ברשימה הזו.

חנה רוזנברג: מדובר באנשים שאין להם עבר פלילי.

חנה רוזנברג: היא אומרת דבר שכולנו יודעים, שאין ניבוי.

חנה רוזנברג: צריך עדיין להפעיל הרבה מאוד שיקול דעת.

חנה רוזנברג: אני רוצה לסיים את דבריי בקריאה לכך שהטיפול בתוקפן ייכנס לחלק מסדר היום-יומי שלנו, ושתהיה חקיקה.

חנה רוזנברג: חשוב שלא יהיה מצב בו גבר יורחק מהבית ולא יהיה בטיפול.

חנה רוזנברג: הטיפול חייב להיות מנדטורי.

חנה רוזנברג: חייבים להיות בתי משפט מיוחדים לאלימות במשפחה.

יעקב אדרי: הנושא הזה הוא מאוד מעניין אותי, ואני נחשפתי אליו מתוקף תפקידי הקודם כראש עיר.

יעקב אדרי: לא אחת נקראתי לבוא ולהתערב בנושאים של אלימות במשפחה.

יעקב אדרי: אני תמיד שאלתי את עצמי, כרמה מקרים יש שאנו לא יודעים עליהם.

יעקב אדרי: המספר אינו ידוע כיוון שלא נחשפים ולא מתלוננים, ועל כן זה אינו מגיע לבתי המשפט.

יעקב אדרי: אני רוצה להתייחס לדבריה של זהבה גלאון.

יעקב אדרי: אני בהחלט מסכים כי הענישה היא מעליבה, מצחיקה וקלת דעת.

יעקב אדרי: לא אחת אני רואה את פסקי הדין, ועכשיו אני גם ביקשתי מהמשטרה את כל הנתונים בנושא הזה ובנושא של סחר בנשים, ואני רואה פסיקות של שופטים מאוד מכובדים שלא ייאמנו.

יעקב אדרי: אי אפשר להרתיע ולהקטין את הממדים של הבעיה באמצעות ענישה כזו.

יעקב אדרי: אני מבקש מפרקליטת המדינה להיות יותר אקטיבית בעניין הזה.

יעקב אדרי: אני מאמין שאת עושה את הדברים.

יעקב אדרי: אם לא נטפל ביד קשה בעניין הזה, כולל פסקי דין קשים על מנת להרתיע, אנחנו לא נצליח.

יעקב אדרי: במקביל הייתי רוצנה לראות מערכת שלמה של טיפולים, כיוון שלעיתים מדובר במחלה.

יעקב אדרי: אני מקווה שנצליח לעגן את זה בחקיקה, כדי שנחייב את הממשלה בעניין הזה.

יעקב אדרי: לפעמים אני הייתי נאלץ כראש עיר לחפש מקום לאישה מוכה.

יעקב אדרי: אני שואל, מדוע לא מקימים מקלט לבעלים מכים?

יעקב אדרי: הילדים נשארים ללא אמם, בעוד שהבעלים מבלים בחוץ עד למשפט.

יעקב אדרי: ישנה גם בעיה של לחץ אדיר המופעל על האישה בכדי לבטל את התלונה.

יעקב אדרי: אמנם יש נוהל לפיו לא מבטלים את תלונתה של האישה כל כך מהר, אך אנו יודעים באיזה לחצים עומדת האישה מכל הכיוונים, כולל מצד המשטרה ומצד עורכי דין ממולחים אשר מוצאים את הדרך כיצד לבטל את התלונה הזו.

יעקב אדרי: שבוע שעבר ביקרה כאן משלחת ממיאמי.

יעקב אדרי: גברת אחת שאלה אותי מהן דרכי הטיפול שלנו בתופעת הנשים המוכות.

יעקב אדרי: היא סיפרה לי כי במיאמי בקהילה היהודית ישנם מקלטים לבעלים מכים.

יעקב אדרי: היא הבטיח לשלוח לי את כל הרציונל של העניין, ואולי אני איעזר בניסיון של הקהילה בארצות הברית.

יעקב אדרי: גילה, תודה רבה על היוזמה ועל הרעיון הזה.

גדעון סער: אני רוצה בראש ובראשונה לומר יישר כוח על הפעילות שלכם בתחום הזה.

גדעון סער: ליו"ר הוועדה על עצם כינוס הישיבה הזו ועל היוזמה לכינוס המליאה, שההיקף שניתן לו בסדר היום מתחייב מהחשיבות של הנושא.

גדעון סער: זה בוודאי בזכות המחויבות שיש לך לנושא הזה.

גדעון סער: פרקליטת המדינה העלתה את הנושא הזה של מאבק באלימות נגד נשים ובתא המשפחה בכלל לראש סדר העדיפויות של מערכות האכיפה, בין הנושאים שמטופלים בצורה האינטנסיבית ביותר.

גדעון סער: אפשר גם לראות תוצאות בהתפתחות של הדברים ובהתפתחות של הענישה.

גדעון סער: אנחנו מעריכים מאוד את הפעילות הזו.

גדעון סער: יישר כוח גדול על כך.

גדעון סער: לאחרונה, ראינו בכתבה שפורסמה בעיתון "הארץ", כי אדם ששימש בתפקיד בכיר ממאוד בפרקליטות המדינה, פרקליט מאוד רציני מבחינת יכולותיו המקצועיות, אומר דברים כל כך מקוממים וכל כך מופרכים שהעלו את חמתי כגבר.

גדעון סער: ברגע שאדם בא ואומר כי רק פרקליטה יכולה ללכת לבקר במעונות לנשים מוכות, הוא בעצם אומר אמירה מהסוג שאנחנו לא רוצים לשמוע מאף אחד, וודאי לא מאדם ששימש בתפקיד בכיר בשירות המשפטי הציבורי.

גדעון סער: העניין הזה מעיד על כך שיש לנו עוד דרך ארוכה מאוד לעשות.

גדעון סער: אם הדברים האלה נאמרים במסגרת ראיון עיתונאי באופן חופשי, אז אפשר רק לדמיין מה נאמר שלא במסגרת ראיון עיתונאי.

גדעון סער: הדברים האלה הם מאוד מצערים.

גדעון סער: אל החומרה של התופעה התייחסו פה בצורה הטובה ביותר השר והפרקליטה.

גדעון סער: אני רוצה גם שלא בפניו לשבח את השר דני נווה.

עדנה ארבל: הוא היה איתי במעון לנשים מוכות.

עדנה ארבל: היינו יחד,ף לא היו רק נשים.

גדעון סער: אני יכול להעיד כמי ששירת בתפקיד מזכיר הממשלה על המאבק שדני נווה ניהל פעמיים, פעם אחת כדי לקבל את ועדת השרים למאבק באלימות ולהוסיף ולהחזיק בראשות הוועדה הזו כשר הבריאות, וזו לא דבר קל ערך.

גדעון סער: בדרך כלל ועדות השרים האטרקטיביות שנאבקים עליהן, זו לא ועדת השרים הזו.

גדעון סער: זה אולי מסמל חלק מסדר יום חברתי חדש, ומודעות של אנשי ציבור ואנשים פוליטיים לנושא החשוב.

גדעון סער: אני מכיר את האינטנסיביות שהוא עוסק בנושא הזה, בין התפקידים הרבים האחרים שלו, ואני רוצה לברך אותו על כך גם שלא בנוכחותו, ואני מקווה שהדברים יימסרו לו.

גדעון סער: החומרה של הדברים מתבטאת בשני דברים עיקריים שהתייחסו אליהם גם השר וגם הפרקליטה.

גדעון סער: נאמר כי הבית צריך בעצם להיות המבצר.

גדעון סער: זה המקום שבו אנו מצפים שבני המשפחה, נשים וילדים, אמורים לשאוב אהבה, תמיכה ואושר.

גדעון סער: במקום הזה נשים רבות מאוד וגם ילדים רבים מאוד חיים תחת טרור.

גדעון סער: התופעה הזו היא תופעה שחוזרת ונשנית כחוט השני בחיים של הרבה מאוד אנשים שמתהלכים בתוכנו.

גדעון סער: היא לא אירוע חד פעמי בו אדם קורבן לעבירה, אלא מעגל חיים שלם, ולכן בצדק רב, גברתי פרקליטת המדינה, הצבת את הנושא כתופעה חברתית שצריכה לקבל טיפול ברמה הגבוהה ביותר.

גדעון סער: דיברנו כאן הרבה על נושאים של אכיפה, ענישה והטיפול המשטרתי.

גדעון סער: לדעתי, היכולת להתמודד עם התופעה החברתית הזו בצורה הטובה ביותר, היא בהירתמות של מערכת החינוך לעניין.

גדעון סער: התופעות האלה הן הרבה פעמים קונבנציות חברתיות שעוברות מדור לדור, ועל כן קשה מאוד להתמודד עם אלימות ונטייה לאלימות שלא באמצעות מערכת החינוך.

גדעון סער: אני מכיר את שרת החינוך, ואני בטוח שהיא מחויבת לנושא הזה ונעשות פעולות.

גדעון סער: אני חושב שכאשר אנחנו נתכנס כאן בעתיד כדי לדון על התמודדות עם התופעה, אנו חייבים לשתף את שרת החינוך ונציגים בכירים של מערכת החינוך.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות לפרקליטת המדינה על שנענתה להגיע לכאן, ועל כל הפעילות המבורכת בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להתייחס לדברים שנאמרו כאן.

מל פולישוק-בלוך: גדעון, העובדה שיש כאן בעיקר נשים מעידה על כך שהפכו את הבעיה לבעיה של נשים, ולא בעיה של החברה.

מל פולישוק-בלוך: העובדה היא שיש מקלטים לנשים מוכות, כפי שנאמר על ידי סגן השר, אבל יש רק מעון אחד לגברים מכים, שגם הוא מתנהל על ידי עמותה ולא על ידי הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: העובדה היא, כפי ששמענו מפרקליטת המדינה, היא שאין כסף לטיפול רציני ומקיף בנשים מוכות.

מל פולישוק-בלוך: העובדה הנוספת, היא שהשוטרים עדיין מתייחסים ביחס משפיל ובחוסר רצינות לתלונות של האישה.

מל פולישוק-בלוך: הם סוברים כי זה מגיע לחה, היא הזמינה את זה, היא לא היתה בסדר וכו'.

מל פולישוק-בלוך: אני התחברתי לנושא הזה כאשר השכנה שלי לפני 20 שנים באה אלי מוכה וחבולה כדי שנציל אותו מבעלה, איש מן היישוב.

מל פולישוק-בלוך: כמה שנים לאחר מכן חברתי הטובה ביותר סבלה מאותה תופעה שמאפייניה היו, נשק חם, אהבה מטורפת, אובססיביות ומעקב טורדני, כפי שציינה קודם חנה.

מל פולישוק-בלוך: כל חלומה היה ללכת לבד למכולת לקנות חלב ולחם.

מל פולישוק-בלוך: חלום של אישה משכילה מרעננה, לא מעיירת מצוקה, הוא רק ללכת לבד למכולת, כיוון ששלוש שנים הוא עשה לה את "המוות", ולבסוף הוא הגיע עם האקדח וניסה להרוג אותה, ופצע קשה מאוד את אביה.

מל פולישוק-בלוך: אם הבת שלה לא היתה שם וגרמה לו לסובב את האקדח ולהרוג את עצמו, היא לא היתה היום בחיים.

מל פולישוק-בלוך: אני הגעתי לשם דקה וחצי אחרי האירוע.

מל פולישוק-בלוך: עד היום כאשר אני מדברת על זה, גופי רועד.

מל פולישוק-בלוך: כאשר רצתי לחפש אותה, ראיתי את בעלה שרוע וירוי בראשו.

מל פולישוק-בלוך: כאשר אתה עובר את החוויה הזו, אתה יודע מהי אלימות כנגד נשים.

מל פולישוק-בלוך: אחת הסיבות לתופעה הזו, היא חוסר שוויון.

מל פולישוק-בלוך: שופטת ידועה, רוט-לוי, שכאשר אין שוויון, יש אפליה, חוסר כבוד ומכאן מגיעים גם לאלימות.

מל פולישוק-בלוך: הקשר בין חוסר שוויון לאלימות הוא קשר ישיר.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו צריכים להבין שאנחנו צריכים קודם כל שוויון בפני החוק, ואין לנו שוויון בפני החוק מסיבות כאלה ואחרות.

מל פולישוק-בלוך: כאשר אין שוויון, ישנן תופעות כמו סחר נשים שעוברות לידנו כאילו כלום.

מל פולישוק-בלוך: לפני כמה ימים הראו כיצד הנשים האלה יושבות בבית המעצר כמו חיות.

מל פולישוק-בלוך: האם המדינה זעקה?

מל פולישוק-בלוך: לאקרה שום דבר.

מל פולישוק-בלוך: לא שמעתי שדיברו על זה במליאת הכנסת.

מל פולישוק-בלוך: אני מציעה לא רק לדבר על סוחרי הנשים, אלא גם על משתמשי הנשים.

מל פולישוק-בלוך: איפה הגברים שהופכים את הנשים לעבד לצורכיהם המיניים?

מל פולישוק-בלוך: בואו נפרסם מי אלה הגברים האלה.

מל פולישוק-בלוך: אם לא היה לזה ביקוש, לא היה לזה היצע.

מל פולישוק-בלוך: מי אלה האנשים ה"חכמים" שגרמו לילדות בנות 13 להתפשט ברחוב בכדי למכור חולצה?

מל פולישוק-בלוך: כל הדברים האלה הם חלק מהתופעה הזו שהסוף שלה ברצח.

מל פולישוק-בלוך: לא צריכים להתייחס רק לרצח, אלא לכל המערכת.

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת כי כל אחת שיושבת פה מתייחסת לנושא הזה 365 ימים בשנה, אבל אנו צריכים גם לדרוש כי כל החברה תעסוק בנושא הזה כל ימות השנה, ושראש הממשלה שלנו גם הוא יישב פה, וכך גם השרים.

מל פולישוק-בלוך: אני מכבדת את השר נווה שהיה פה מתוקף תפקידו, אך היכן יתר השרים?

מל פולישוק-בלוך: גם שר המשפטים, חברי לסיעה, צריך לשבת פה.

מל פולישוק-בלוך: כולם צריכים לתת כתף כדי למגר את התופעה.

שלמה שוהם: כאשר אני הייתי שופט הגיע אלי יום אחד גבר שגיהץ את אשתו וגרם לה לכוויות נוראיות בכל גופה.

שלמה שוהם: אני זוכר שהסתכלתי בפניו והוא היה נראה לי בן אדם נורמלי.

שלמה שוהם: הדו שיח בינינו היה בין שופט לאדם, אך אני ניסיתי להבין.

שלמה שוהם: החלק היותר קשה היה להבין את האישה.

שלמה שוהם: האישה היתה שם כאשר הוא הכניס את המגהץ לשקע, ולמרות שהיא ידעה כי הוא אף פעם לא גיהץ, היא לא ברחה, ובנוסף היא הגיעה לבית המשפט כדי לבקש עליו רחמים.

שלמה שוהם: היא לא הבינה שכאשר אני אראה מה הוא עשה לה ואיך היא נקראת, אז הוא ייכנס לבית סוהר להרבה יותר שנים.

שלמה שוהם: השאלה מה יש בנבכי הנפש של האדם שמגיע לאלימות כל כך גדולה, ליוותה אותי הרבה שנים.

שלמה שוהם: היה מקרה בו האישה השאירה את הילדה בת השנתיים עם הבעל, והבכי שלה מאוד הפריעה לו ולכן הוא לקח אותה, זרק אותה על הרצפה והרג אותה.

שלמה שוהם: אחר כל האישה עזרה לו לקבור את הילדה בחולות, כדי שהמשטרה לא תגלה.

שלמה שוהם: בסופו של דבר איזה טרקטור גילה את הגופה.

שלמה שוהם: במקרה אחר אדם חיבק את האמא ביד אחת, ודחף אצבעות לילדה ביד השנייה.

שלמה שוהם: אני יכול להעיד על עצמי שהעונשים שהטלתי על האנשים האלה היו כבדים מאוד.

שלמה שוהם: בית המשפט העליון אפילו הוריד מהעונשים שאני הטלתי על האנשים האלה.

שלמה שוהם: שאלתי את עצמי מה באמת מביא לדברים האלה, והאם אנו באמת יכולים למנוע אותם.

שלמה שוהם: צריך לומר בצורה ברורה, כי אין לנו כרגע פתרון אחר מעבר לפתרון הענישתי.

שלמה שוהם: גם הענישה שנעשתה יותר מרתיעה, לא הביאה לתוצאות.

שלמה שוהם: הפתרון לבעיה הזו חייב להיות באמצעות שינוי התפיסה הבסיסית של: "בלעדייך אני חצי בן אדם", תפיסה שאני חייב להיות בקשר, כיוון שיש לי חרדת נטישה כל כך גדולה, שאם היא תעזוב אותי, אני לא יודע מה יקרה, או אם הוא יעזוב אותי, אני לא יודעת מה אני אעשה.

שלמה שוהם: אותה אישה שבעלה גיהץ אותה, הגיעה אלי כדי לבקש רחמים על בעלה.

שלמה שוהם: המקרים הקשים ביותר בהם השופט צריך להכריע בנושא אלימות נגד נשים, הם מקרים שבהם האלימות היא לא גדולה.

שלמה שוהם: כאשר מגיע תאריך המשפט, האישה מגיעה בהריון, חודש תשיעי, ומבקשת ממני שלא להרוס לה את המשפחה, אני רוצה אותו, סלחתי לו, זה היה רק חד-פעמי.

שלמה שוהם: יש נטייה, היום הרבה פחות, לשמור על שלמות המשפחה למען האישה הזו.

שלמה שוהם: אז אני כאילו פועל למען האישה והמשפחה, אבל אני עושה עוול הרבה יותר גדול.

שלמה שוהם: כאשר אתה לא מתערב בזמן, הסימפטום נמשך והולך ומחמיר.

שלמה שוהם: איך אישה שמתחילה לצאת עם גבר יודעת האם היא במקום הנכון או לא במקום הנכון?

שלמה שוהם: איך להתריע מראש לא להיכנס לקשרים זוגיים שמביאים אחר כך לתוצאות האלה?

שלמה שוהם: הדבר הראשון הוא התייחסות בכבוד למחשבות, לרעיונות ולהישגים.

שלמה שוהם: את צריכה להסתכל על אותו אדם שטוען שהוא אוהב אותך ולראות האם הוא מכבד אותך, מקבל אותך ומעריך אותך שם יש רמז ראשון, כבר ביום הראשון שאת רואה את האישה.

שלמה שוהם: אחר כך מתחיל הסיפור שהוא יודע איך את צריכה להתלבש.

שלמה שוהם: נשים משחקות את המשחק הזה, גם במשפחות טובות בהן אין אלימות.

שלמה שוהם: אני כאילו רוצה לרצות את בעלי, ועל כן אני אתלבש כמו שהוא רוצה.

שלמה שוהם: אמנם צריכה להיות התחשבות בין בני זוג, אבל לא פעם שם מתחילה שליטה שאנחנו לא שמים לב אליה.

זהבה גלאון: מה זאת אומרת שהיא משחקת אותה כדי לרצות אותו?

זהבה גלאון: עצם ההנחה שלך שזה מה שקורה והלגיטימציה שאתה נותן לעניין הזה, היא מאוד בעייתית בעיני.

שלמה שהם: אני אומר כי ברגע שאישה רוצה לרצות את בעלה, הוא מתחיל להגיד לה מה היא חושבת, מה היא מרגישה, ומה היא תלבש, שם מתחילה שליטה.

שלמה שהם: אחרי כמה פגישות, אותה אישה צריכה לחשוב האם היא קיבלה משהו, או שלקחו ממנה משהו.

שלמה שהם: היא צריכה לחשוב האם שולטים בי, או האם היא נעשתה שבעת רצון יותר.

שלמה שהם: מה קורה במהלך השיחה?

שלמה שהם: האם בן הזוג נינוח או מתוח?

שלמה שהם: לפעמים כשבן הזוג מתוח, ניתן לפענח מכך הרבה דברים.

שלמה שהם: היא צריכה לחשוב, האם הוא אדם נוקשה או גמיש?

שלמה שהם: האם הוא אדם מדוכא?

שלמה שהם: אלא הם אינדיקטורים קטנים לדור הצעיר בכדי לבחון את הקשרים שלהם.

שלמה שהם: לפי דעתי, מזמן היה צורך למצוא את הפתרון לא בהגליית נשים למקלטים לנשים מוכות, אלא בהגליית הגברים לשם.

שלמה שהם: יש בהחלט מקום לומר לגברים כי הם כרגע החלק המסוכן, ועל כן לא ייתכן שאתה תישאר בביתך והאישה תהייה במעון לנשים מוכות.

שלמה שהם: זה חייב להשתנות.

רשף חן: הנושא הוא נושא קשה מאוד.

רשף חן: תופעת הנשים המוכות מעוררת כעס אדיר ורצון אמיתי להעניש את מי שעושה את זה בצורה הכי קשה ותקיפה שאפשר.

רשף חן: עם זאת, הנושא הוא יותר מורכב מתגובת בטן ומשחור ולבן, וזה מה שעושה את הטיפול בנושא הזה לעניין כל כך קשה ומסובך.

רשף חן: זה נובע לדעתי מכך שיותר מכל תחום פלילי אחר, עומדים פה אינטרסים סותרים אחד מול השני, אשר סוחבים את הפתרון לשני כיוונים הפוכים.

רשף חן: במתח בין האינטרסים האלה שהם לגיטימיים מצוי תחום האכיפה, החקיקה והענישה.

רשף חן: מצד אחד ישנו את ערך הצדק המוחלט והמופשט בנוגע למה נכון וצודק בחברה הישראלית של שנת 2003, ובעניין הזה התשובה היא ברורה וחד משמעית, האלימות נגד נשים היא רע מוחלט מבחינה חברתית ומבחינה אישית.

נורית זיו: צריך שתהיינה ראיות.

רשף חן: יכול להיות שצריך שתהיינה ראיות, ויכול להיות שצריך בסיטואציה הזו לקחת את אותו אדם, לעצור אותו ל-24 שעות ולחקור אותו.

נורית זיו: על סמך איזה סעיף?

רשף חן: על סמך הסעיף שמצביע על חשד סביר שמדובר בעבירת אלימות.

רשף חן: בסיפור הזה היה את כל היסוד לחקור אותו.

רשף חן: הגישה שאנו שומעים כאן, אומרת כי אם הגברת לא מתלוננת, אז אנחנו לא יודעים.

רשף חן: לבוא ולהגיד, כי התלונה שלה היא הכל או כלום, איננה נכונה.

נורית זיו: ההצגה לא משקפת את החיים.

רשף חן: אני יודע שההצגה לא משקפת את החיים.

רשף חן: אני מכיר את החיים טוב, ואני יודע שבסיטואציה הזו השוטרים לא הולכים לחקור את השכנים, למרות שהם היו צריכים ללכת ולחקור את השכנים.

רשף חן: הם גם לא הולכים לחקור את המשפחה ואת הקרובים, למרות שיכלו ללכת ולחקור אותם.

רשף חן: המשטרה בסיטואציה הזו מעדיפה לנקוט בדרך מסוימת שמעניקה לקורבן את הקניין והבעלות על השאלה, האם ינקטו פה בצעדים או לא.

רשף חן: אני חושש כי האישה לא נמצאת במצב שהיא באמת זו שיכולה להחליט, כיוון שהלחץ שמופעל עליה, בעיקר לאחר הפעם הראשונה כאשר היא עדיין מאמינה שאולי זו רק הפעם הראשונה וזה לא יקרה עוד פעם, הוא גדול.

רשף חן: על ידי הגישה הזו, כל מי שנמצא פה יודע כי אם האישה בפעם הראשונה לא מטופלת, הפעם השנייה היא רק עניין של זמן.

רשף חן: בעניין הזה הייתי רוצה לראות שינוי מדיניות.

רשף חן: מערכת הטיפול מחייבת הרבה מאוד כסף.

רשף חן: יש לנו בעיה עם זה, כיוון שהחברה שלנו לא מוכנה להשקיע את כמותך הכסף שדרושה כדי לטפל בבעיה הזו.

רשף חן: אנחנו זקוקים לזיהוי אינטיליגנטי רציני של המסוכנות, מפני שיש מצב בו מישהו היכה, אך מדובר באירוע חד פעמי, אך יש מצב בו אם מישהו היכה ואנו נשחרר אותו, הוא ילך ויהרוג.

רשף חן: אם אנחנו לא מצליחים ליצור את שני המנגנונים שיזהו ויבחינו בין שני המצבים, אז אנחנו כחברה מקבלים את העובדה שבמקרים מסוימים יהיה רצח.

רשף חן: הפתרון האמיתי נמצא בחינוך.

רשף חן: הבעיה של אלימות בתוך המשפחה, היא בסימפטום אחד של בעיה הרבה יותר כללית של שוביניזם בחברה שלנו כולה.

רשף חן: זה הסימפטום הקיצוני והחמור ביותר של העניין הזה.

רשף חן: אנחנו חייבים לחנך לשוויון בכל מקום, בצה"ל, באוניברסיטה ובפרקליטות.

רשף חן: דובר כבר קודם על הכתבה המזוויעה שפורסמה.

רשף חן: אני חושב שאנחנו צריכים להתחיל לחנך לזוגיות שוויונית.

רשף חן: אנחנו לא מדברים על הדגם הנכון של זוגיות.

רשף חן: אנחנו אשמים כחברה, על ידי מנגנוני המס שלנון, בכך שאנו מעודדים את הגברים לעבוד ואת הנשים להישאר בבית.

רשף חן: הדבר הזה יוצר תבנית מסוימת שהיא מאוד בעייתית, אשר מובילה למצב של חוסר שוויון, ובמקרים הקיצוניים גם לאלימות.

רשף חן: המושא של החינוך הזה הם לא הגברים ולא הנשים, אלא אנחנו כחברה.

רשף חן: הבעיה היא שהחברה שלנו היא חברה שוביניסטית, חברה שמעודדת ומחנכת לאי שוויון, ואנחנו צריכים להפסיק עם זה.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות לחה"כ רשף חן, ולומר כי למרות שהוא אומר לעיתים דברים שמעוררים כמה אנשים, אין ספק שהוא בין חברי הכנסת, אם לא החבר כנסת, בכל מה שקשור לקידום מעמד האישה.

גילה גמליאל: בפעילות שלו כאן בתחום, הוא מספר אחת.

גילה גמליאל: כל הדברים המקוממים שהוא אומר, הם כתוצאה מהמערכת החינוך שבה הוא גדל.

גילה גמליאל: אין ספק שהוא בין האנשים שקוראים לשוויון אמיתי ומלא בין המינים.

מיכל יודין: יש כסף או אין כסף?

גילה גמליאל: צריך לציין, שראש הממשלה אמר אתמול שלא יהיו קיצוצים בכלל בכל מה שקשור לרווחה ולטיפול באלימות.

גילה גמליאל: אין ספק שאנחנו צריכים תמיד לדרוש יותר, כיוון שהתופעה היא מאוד קשה ונרחבת.

יהודית פלוטקין: אתמול התקיים אירוע של הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, במעמד ראש הממשלה, שרים שרלוונטיים לנושא וחה"כ גילה גמליאל.

יהודית פלוטקין: זה היה אירוע הוקרה לפעילים בתחום מיגור האלימות בקהילה, מנהלות מקלטים,

יהודית פלוטקין: מנהלות מרכזים לתקיפה מינית, מנהלות מרכזים למניעת אלימות במשפחה, מנהלות קווי חירום וארגוני נשים שהיו הראשונים שהרימו את הדגל הזה.

יהודית פלוטקין: עשינו את זה כאקט סמלי בכדי לומר תודה לכולם.

יהודית פלוטקין: ראש הממשלה התבטא באירוע הזה, ואמר כי הוא לא ייתן לפגוע בתקציבי רווחה בכלל, ובתקציבים הקשורים לטיפול באלימות כלפי נשים בפרט.

יהודית פלוטקין: הוא אפילו פנה לשר הרווחה ואמר לו כי בנושאים האלה דלתו פתוחה, ואם יש איזושהי בעיה, שיבוא אליו.

יהודית פלוטקין: ברשות לקידום מעמד האישה אנחנו מאוד מאמינים באסטרטגיה של עבודה בקהילה.

יהודית פלוטקין: בית המחוקקים עושה כל כך הרבה, וכולנו ביחד נלחמים גם על משאבים, אך אם אנחנו לא נעשה את העבודה בשטח בטיפול בשורש הבעיה של אי השוויון והאלימות כלפי נשים, אז כל העבודה הגדולה שנעשית בתחומים האחרים, לא יהיה לה ערך.

נורית זיו: הם מטופלים היום בשב"ס.

יהודית פלוטקין: אני חושבת שמגיעים לכם המון קומפלימנטים.

יהודית פלוטקין: אני מדברת על הוספה שלך מסגרות טיפול.

יהודית פלוטקין: אני מדברת על שחזור המסגרת הזו של כלא חרמון שבו מקבלים הגברים טיפול אינטנסיבי, ובו מבודדים הגברים מגברים אלימים אחרים, ולא חוזרים מהטיפול ונמצאים בכלא יחד עם גבר אלים אחר שצוחק עליהם על התהליכים שהם עוברים בתוך הסדנה.

יהודית פלוטקין: אני חושבת שיש עוד הרבה דברים שאפשר לעשות במשטרה.

יהודית פלוטקין: אני מוכרחה לומר המון קומפלימנטים למשטרה ולסנ"צ נורית זיו.

יהודית פלוטקין: אני בכובע של השוויון בין המינים והמאבק כנגד של האלימות, כבר 20 שנה.

יהודית פלוטקין: לפני 20 שנה היה מקובל שכאשר נשים היו מגיעות לתחנת המשטרה להגיש תלונה, השוטר היה מתייחס לתלונתה כמו אל סכסוך שכנים, ומציע לבני הזוג לחזור הביתה להתפייס ולעשות ילד.

יהודית פלוטקין: תראו איזו מהפכה ענקית נעשתה במשטרה.

יהודית פלוטקין: צריך לומר כל הכבוד למשטרה, אך עדיין אסור לנו לשבת ולנוח על זרי הדפנה.

יהודית פלוטקין: היום קיימים שירותים בקהילה.

יהודית פלוטקין: אנחנו הוצאנו חוברת עם כל השירותים הקיימים בקהילה.

יהודית פלוטקין: כל הכבוד למשרד הרווחה שעושה עבודת קודש להרחיב את השירותים.

יהודית פלוטקין: אנחנו צריכים שיהיו המון פונים, כדי שיבוא שר הרווחה לראש הממשלה ויגיד לו, כי המרכזים קורסים מהעומס, ושמנהלי קווי החירום יגיד כי אין להם יכולת לקבל את כל הפניות.

יהודית פלוטקין: המצב היום הוא כזה שאם לא מעוררים מודעות, הפניות המגיעות הן עשירית מאשר מצב בו מעוררים מודעות.

יהודית פלוטקין: אנחנו העברנו את הקו לרשות, לפתיחת אירועי נובמבר, בהשתתפות השר דני נווה, השרה ציפי לבני, חה"כ גילה גמליאל וחה"כ זהבה גלאון, ודיווחו לנו כי באותו ערב הפניות עלו מ-15 שיחות ל-100 שיחות.

יהודית פלוטקין: המקרים נמצאים שם, ואנחנו צריכים לעודד פניות.

יהודית פלוטקין: מהמחצית השנייה של נובמבר עד המחצית השנייה של דצמבר אנחנו יצאנו במבצע של 160 ימי עיון בכל הארץ.

יהודית פלוטקין: פילחנו את האוכלוסייה וזיהינו מובילי דעת קהל, מדריכים בתנועות נוער, מתנדבות בארגוני נשים ויועצות למעמד האישה.

יהודית פלוטקין: זיהינו אוכלוסיות שהן יותר למקרים של אלימות כלפי נשים, והכנו קיט שכולל את ההצגה שראינו כאן, הצגות נוספות והרצאות לזיהוי סימנים של אלימות.

יהודית פלוטקין: אנו מקווים להגיע ל-30,000 איש שזה 30,000 משפחות בחודש אחד.

יהודית פלוטקין: אנחנו מקווים שהם יעבירו את זה הלאה.

יהודית פלוטקין: אנחנו מאמינים כי יחד עם העבודה החשובה שנעשית בבית המחוקקים, במשרד הרווחה, במשטרה, במשרד הבריאות, בארגוני הנשים, במרכזים ובקווי החירום, הרשתות שאנחנו נפרוש בקהילה יחד עם המודעות של הנשים, יביאו לעלייה בפניות וירידה במקרי האלימות.

רינה בר-טל: נשארנו כאן קומץ קטן של אוהדים ואוהדות את הנושא.

רינה בר-טל: אני אשנה את דבריי ואומר דברים מעט שונים מהדברים שתכננתי לומר.

רינה בר-טל: אני מזועזעת מהנתון ששמענו אתמול והיום משר הבריאות.

רינה בר-טל: 40,000 נשים פונות במהלך השנה לבתי חולים וחדרי מיון ו-15,000 נשארות לאשפוז, ושום דבר לא זז.

רינה בר-טל: אם 40,000 גברים היו מגיעים לבית חולים למחלקת מיון כל המדינה היתה עומדת על הראש.

רינה בר-טל: בשבילי זו התמצית של כל הדבר הזה.

רינה בר-טל: חה"כ פולישוק אמרה כי כל עוד לא יהיה שוויון, לא יהיה כלום.

רינה בר-טל: זה לא רק עניין של כסף.

רינה בר-טל: היינו אתמול אצל ראש הממשלה ושמענו ממנו כי הוא לא יקצץ בתחום הזה.

רינה בר-טל: אני בטוחה שהוא לא יקצץ.

רינה בר-טל: אז מה?

רינה בר-טל: האם מישהו היה מאמין לפני עשר שנים כי במדינה הזו גברים יהודים יכו נשים וירצחו אותן?

רינה בר-טל: האם מישהו היה מאמין לרמת האלימות שהגענו אליה?

רינה בר-טל: האם מישהו היה מאמין שעם המצב הכלכלי הקשה והאבטלה הגדולה והעובדה ש-300,000 איש לא עובדים, הראשונות שיחטפו מזה תהיינה הנשים?

רינה בר-טל: כולם עומדים, ושום דבר לא קורה.

רינה בר-טל: אני יודעת שהמשטרה ובתי המשפט מאוד השתפרו וכל הכבוד להם, וכך גם הרשות למעמד האישה, שדולת הנשים והמקלטים.

רינה בר-טל: בכל יתר הנושאים אני מאוד אופטימית, אפילו בנוגע לנשים בפוליטיקה.

רינה בר-טל: אני רואה יותר נשים מעיזות ומשתתפות, אבל אז מתפרסמת מטונפת כזו בעיתון גדול והורסת הכל.

רינה בר-טל: אתם יודעים למה היא הורסת הכל?

רינה בר-טל: כי אם הן לא היו מצליחות, לא היתה כתבה.

רינה בר-טל: אני ארמוז בצורה הכי דקה שאני יכולה ואומר, כי אם הן לא היו נוקטות קו מסוים בעד מישהו מסוים, ייתכן והכתבה הזו לא היתה נכתבת.

רינה בר-טל: יותר אני נוטה להאמין שאם הן היו לא מוכשרות, לא מוצלחות ולא מתקדמות, לא היתה כתבה בעיתון.

רינה בר-טל: מצד אחד מבקשים שנהיה מצליחות, שנוכיח את הכישורים שלנו, שנצליח ונתקדם כמו הגברים, וכאשר אנחנו מתקדמות, אנחנו חוטפות.

רינה בר-טל: ממי?

רינה בר-טל: לא מאנשים פשוטים או פרימיטיביים.

רינה בר-טל: הדברים ששמענו כאן היום הם דברים איומים ונוראיים.

רינה בר-טל: הם הרבה יותר גרועים מכל דבר אחר שמישהו יכול לעולל לנו, כיוון שזה מבטא את השימוש בנו כחפץ.

רינה בר-טל: אנחנו לא שוות כלום בעיני הרבה מאוד אנשים.

רינה בר-טל: תמיד אני אופטימית ותמיד יש לי רעיונות טובים, אך בעניין הזה אני נעולה עם עצמי מחוסר ברירה.

רינה בר-טל: אני שואלת את כל הנשים בחוץ, האם התעייפנו כל כך?

רינה בר-טל: האם כל כך לאט אכפת לנו יותר מעצמנו, עד כדי כך שאנו נותנים ל-40,000 נשים להגיע לחדרי המיון כל יום ואנחנו לא עושות כלום?

רינה בר-טל: זה צריך להיפסק.

רינה בר-טל: אנחנו צריכות למצוא דרך לעשות משהו על מנת לשנות את זה.

רינה בר-טל: שמעתי את הנתון הזה אתמול בערב והיום, וזה נשמע כאילו מישהו מקריא את זה.

רינה בר-טל: זה נורא ואיום לאן שהחברה שלנו הגיעה.

רינה בר-טל: זה עניין חברתי, זה עניין תרבותי, זה עניין דתי וזה עניין קהילתי.

רינה בר-טל: זה לא קשור לנשים, זה קשור לחברה בה אנו חיים.

רינה בר-טל: אני יותר מאשר מודה לנציגי הפרלמנט שהגיעו לכאן.

רינה בר-טל: אני מודה לחה"כ גמליאל על שכינסה את הישיבה והזמינה כל כך הרבה דוברים, אורחים, שופט והצגה.

רינה בר-טל: זה קשה ביום אחד לתפוס את כל הדברים.

רינה בר-טל: אחת המסקנות שלי, היא שצריך להזכיר את הנושא הזה הרבה יותר פעמים במהלך השנה, ולראות איך מפה עושים דברים.

רינה בר-טל: אני אומרת עוד פעם, זה לא תמיד הכסף.

רינה בר-טל: יש דברים שקודמים לכסף.

רינה בר-טל: הכסף יימצא, אך קודם אנחנו צריכים להדביק במעורבות הזו ובמודעות הזו אנשים שיושבים בחוץ.

גילה גמליאל: בעצם האמירה הספונטנית מהלב שהצגת כאן היום, דיברת בשם כולנו, ואנו מזדהות עם כל הדברים שנאמרו על ידך.

גילה גמליאל: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לדודו וולף.

דודו וולף: אני פועל כבר 7 חודשים בתפקיד, ואני רוצה לומר כי אני גאה כגבר להוביל את כל נושא האלימות מתוקף תפקידי.

דודו וולף: אני חושב שהגנה על הקורבן הינה אחת המטרות המרכזיות בטיפול בנפגעי האלימות במשפחה.

דודו וולף: חוק כבוד האדם וחירותו קובע כי כל אדם זכאי להגנה על חייו, גופו וכבודו.

דודו וולף: לגבי נשים נפגעות אלימות, מדי יום נרמסת היכולת שלהן להגן על כבודן, גופן ובמצבים קיצוניים, אף על חייהן.

דודו וולף: בשנים האחרונות חלה התפתחות בנושא איתור ואבחון מסוכנות והגנה על הקורבן, וחלק גדול מן המסגרות העוסקות בתחום האלימות במשפחה, מכלילים את הערכת המסוכנות בתהליך קבלת ההחלטות.

דודו וולף: למרות זאת, אנו עומדים בפני שוקת שבורה אל המון פגיעות קיצוניות בנשים ורצח.

דודו וולף: עד לסוף חודש אוקטובר 2003 נרצחו בארץ 20 נשים, כאשר 13 מתוכן נרצחו על ידי בני זוגן.

דודו וולף: בשנים 1992 עד 2002 נרצחו 226 נשים, ובשנים 2001-2002 היתה אף עלייה במספר הנשים שנרצחו.

דודו וולף: חלק מהנשים מוכרות לגורמים המטפלים, ואחרות לא.

דודו וולף: בחודש אוגוסט 2003 זועזעה הקהילה הטיפולית בארץ בהיוודעה שגברת רננה סוזר נרצחה.

דודו וולף: גברת סוזר, פסיכולוגית אשר עסקה במתן סדנאות בנושא האלימות במשפחה, נפלה קורבן בידי בן זוגה האלים.

דודו וולף: קדמו לכך תלונה במשטרה, מעצר על תנאי וניסיון להעביר את הקורבן למקלט לנשים מוכות אשר לא הצליח.

דודו וולף: במקביל גויס התוקף לשירות מילואים וקיבל נשק שהיה כלי הרצח בסופו של דבר.

דודו וולף: חודש קודם לכן נרצחה גברת מיכל פטר בידי בעלה, אשר שם קץ לחייו לאחר מכן.

דודו וולף: בני זוג לא היו מוכרים לגורמים המטפלים, אך טרם הרצח החלה האישה בהליכי פרדה.

דודו וולף: שני המקרים שתיארתי כאן מבטאים את הקושי הקיים בהגנה ובהערכת הסיכון.

דודו וולף: במקרה השני מדובר בזוג אשר לא היה מוכר לגורמים המטפלים, ותהליך הפרדה נתפס על ידי בן הזוג כבלתי נסבל ואיום ממשי על הקיום.

דודו וולף: במקרה הראשון, למרות הכרות של הקורבן עם המערכת, חברו להם ביחד האמונה של הקורבן שהיא יכולה להגן על עצמה, והעדר ההידברות בין הגורמים השונים, משטרה וצבא.

דודו וולף: שתי דוגמאות אלה מבטאות את המורכבות הקיימת במאמצים להגיע איתור של המצבים המסוכנים ולמנוע אותם.

דודו וולף: הדבר הראשון הוא סיכון גבוה לגבי זוגות אשר כלפי חוץ הכל נראה בסדר, יש הסתרה והם אינם מוכרים למערכות המטפלות.

דודו וולף: הדבר השני, הוא מצבים של שינויים מהירים וקיצוניים אשר יש קושי לנבא אותם, והדבר השלישי הוא כשל בהערכת המסוכנות על ידי הגורמים המטפלים.

דודו וולף: הדבר הרביעי הוא העדר ההידברות בין הגורמים, המאפשרת ראייה של המצב הכולל.

דודו וולף: הדבר החמישי, הוא קושי לשכנע את הקורבן להיכנס למסגרת מוגנת.

דודו וולף: לעניות דעתי, לא נעשה די בכדי להפיץ באופן ברור ומקיף את המשתנים אשר ברור לכולנו שהם מהווים סיכון.

דודו וולף: יש לשאוף לכך שכל מטפל אשר נפגש עם אישה מוכה או עם גבר מכה, יהיה מסוגל להעריך את מידת הסיכון.

דודו וולף: יש לפעול לכך שלא רק מטפלים, אלא כל אדם במדינה יהיה מסוגל לזהות מצבי סיכון ולהתריע עליהם.

דודו וולף: צריך בראש ובראשונה ללמד את הנשים כולן.

דודו וולף: אני רוצה לציין שהוצאתי חוברת המכילה את כל סימני הזיהוי הראשונים בנושא האלימות, ואת כל זכויות הנשים וגורמי הסיוע.

קריאה: תחליפו את התמונה.

דודו וולף: מה שחשוב הוא לטפל באנשים, ולא להתעסק בתמונות.

גילה גמליאל: אני רוצה להתנצל בשמה של חה"כ אורית נוקד שלא יכלה להגיע היום עקב השתתפותה בכנס לשימור אתרים.

נורית זיו: באופן סימבולי אני אחרונה בין הדוברים.

נורית זיו: התפקיד הקלאסי של המשטרה היא לא בעבודת המניעה.

נורית זיו: , אלא כאשר מתפתח המשבר והתמונה נעשית גלויה לעין.

נורית זיו: כל זמן שהמקרה אינו גלוי ואינו מובא לידיעה של מישהו, המשטרה מתוקף תפקידה ועל פי חוק לא יכולה להיכנס לבתים של אנשים, לבחון את המצב ולעשות את עבודת המניעה הקלאסית שעליה מדובר.

נורית זיו: כעל זה אמונים הגורמים שעוסקים בחינוך, בריאות וברווחה.

נורית זיו: חלק מהקולגות שהיו כאן שאנחנו מכירים אחד את השני לא באופן מקרי, עוסקים בזה.

נורית זיו: עצם הפעילות של המשטרה, כאשר המקרה מגיע לידיה, מהווה גורם של הרתעה.

נורית זיו: הגורם ההרתעתי כשלעצמו בסופו של דבר גם מהווה את המניעה לאחר מכן.

נורית זיו: כלומר, הוא גורם שמהווה מניעה גם לאותם אנשים שביקרו בתחנת המשטרה.

נורית זיו: למרות התרעומת של זהבה גלאון, בשביל חילק מהגברים עצם הביקור בתחנת המשטרה היווה סמן שעצר אותם.

נורית זיו: יושבים פה אנשים שיודעים שהאנשים האלה אינם חסרי שליטה.

נורית זיו: הם עושים את הדברים שהם עושים מתוך רצון לשלוט.

נורית זיו: ברגע שהם מבינים שההתייחסות היא מאוד רצינית, האלימות הפיזית ב-20% מהמקרים מסתיימת.

נורית זיו: ישנם גם אנשים שעדיין לא הובאו לתחנת המשטרה ושומעים על הטיפול החמור והמהיר, ועל כן כאשר הם חושבים על העובדה שהם יכולים גם כן להתגלגל לפתחה של המשטרה, הם נמנעים מלעשות את הדברים האלה.

גילה גמליאל: אני רוצה להודות לכל מי שהגיע לכאן היום ולהתנצל בפני מי שהגיעה ורצתה לדבר ולצערי לא ניתנה לה זכות הדיבור היום.

גילה גמליאל: אנחנו בוועדה לקידום מעמד האישה העלנו במהלך כל השנה מספר לא קטן של פעמים נושאים שונים הקשורים להטרדות מיניות ואלימות במשפחה.

גילה גמליאל: ערכנו סיורים במקלטים לנשים מוכות ובבית נועם.

גילה גמליאל: אנחנו נמשיך ונפעל על מנת למגר את התופעה הזו.

גילה גמליאל: אנחנו דיברנו על כך גם מההיבט של משרד החינוך ששם מתבצעת עבודה מצוינת לשוויון בין המינים.

גילה גמליאל: הדרך היא עוד ארוכה.

גילה גמליאל: נכון להיום מספר הנשים שנרצחו על ידי בני זוגן הוא אפילו גדול יותר מהמספר של שנה שעברה, דבר שצריך להדליק לנו את הנורות האדומות בדבר הטיפול שלנו בנושאים האלה.

גילה גמליאל: אנחנו צריכים לטפל גם בנושא של ההתעללויות המיניות.

גילה גמליאל: אני לא יכולה להתעלם ממה שסיפר כאן השופט שוהם.

גילה גמליאל: תחשבו מה עובר על אותה נערה שהאבא והאמא נמצאים לידה.

גילה גמליאל: אלה דברים שלא יכולים להיתפס.

גילה גמליאל: תחשבו מה עובר על האמא ואיזו משפחה גדלה.