הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 16, פרוטוקול מספר 18, 2003-06-03 09:30

גילה גמליאל: בוקר טוב, אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.

גילה גמליאל: כינסנו את הישיבה הבוקר כדי להראות שאנו כאן

גילה גמליאל: על-מנת לנסות לתת מענה לכל אותן מצוקות שקשורות בנושא האפליה של נשים עם מוגבלות.

גילה גמליאל: לאחר שאתמול נפגשתי עם נציגי "בזכות", וניסינו למקד את הבעיות שקשורות באפליה נתמקד, מצאנו לנכון להתמקד בנושא המצוקות סביב הבריאות ונגישות בריאות האישה.

גילה גמליאל: תוצג לנו היום פרזנטציה על-ידי המרכז, אחר-כך נשמע את נציגי המשרדים השונים, ונראה איך ניתן להגיע למסקנות קונקרטיות יותר בנושא.

נילי ברויאר: אספר בקצרה על ארגון "בזכות" שהוא האבא של הפורום.

נילי ברויאר: הארגון קיים כעשור, ופועל לזכויות האדם של אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים.

נילי ברויאר: מדובר באנשים עם סוגי מוגבלויות שונים; פיזית, חושית, שכלית ונפשית.

נילי ברויאר: אחת מגולות הכותרת של הארגון היא חוק שיוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, שהוא פעל לניסוחו ולקידומו בכנסת.

נילי ברויאר: חצי ממנו כבר קיים, והחצי השני נמצא בשלבי חקיקה.

נילי ברויאר: באג'נדה יש ניסיון להכיל מעבר לאנשים עם מוגבלות גם נשים עם מוגבלות באופן ספציפי, מתוך הידיעה שהן נמצאות במצב ייחודי, ושיש צורך להתייחסות מיוחדת אליהן ספציפית.

נילי ברויאר: נשים כאלה עוברות אפליה כפולה בגלל הסטטוס של הנשים, ולכן מצבן חמור.

נילי ברויאר: הייחוד של הפורום הוא גם בצורות ארגונו; הוא מורכב מ60- נשים עם סוגי מוגבלויות שונים, שפועלות לצורך קידום זכויותיהן ומצבן.

נילי ברויאר: הן עצמן קובעות את מסלולן ואת הדרך שבה השינוי יתרחש, ולא מדובר בהכתבה מלמעלה.

נילי ברויאר: הן קובעות את דרכן.

נילי ברויאר: נשים מופלות בתחום התעסוקה יותר מנשים ללא מוגבלות וגברים עם מוגבלות, ובעניים זה ניתן גם לראות את הדברים מספרית.

נילי ברויאר: ממצאים מחו"ל ומהארץ מראים שאבטלה של נשים עם מוגבלות גבוהה מאשר בשתי הקבוצות האחרות, שהשכר שהנשים האלה מקבלות נמוך יותר, ושהעוני בקרבן רב יותר.

נילי ברויאר: נתונים מהעולם: הסבירות שגברים יועסקו גדולה פי שניים מאשר נשים עם מוגבלות: 42% גברים מול 24% נשים.

נילי ברויאר: 30% מהגברים עם מוגבלות מוחזקים במשרה מלאה לעומת 12% בלבד מהנשים.

נילי ברויאר: במשרה מלאה הן משתכרות 56% לעומת שכרם של גברים במצבן.

נילי ברויאר: כל זה מוכיח שמצב הנשים חמור יותר, ושיש צורך בהתייחסות ספציפית אליהן - גם במצב הנוכחי של המשק - כדי ליצור מעמד שווה במעגל העבודה.

נילי ברויאר: התחום השני הוא האלימות; נשים עם מובלות עוברות אלימות פיזית, מינית ורגשית בשיעור גבוה בהרבה לעומת נשים ללא מוגבלות.

נילי ברויאר: כיום חסרה מודעות לנושא כמו גם הידע המקצועי בטיפול באותן נשים.

נילי ברויאר: מערכות הרווחה לא מיומנות לתת ייעוץ ותמיכה לנשים עם מוגבלות שפנו אליהן.

נילי ברויאר: בנוסף, לא תמיד הן מיידעות את הנשים, שניתן לפנות אליהן.

נילי ברויאר: כך, למשל, חומר בברייל, שלא קיים במרכזי סיוע.

נילי ברויאר: זאת רק דוגמה, והתופעה היא הרבה יותר רחבה.

נילי ברויאר: מערכות משפטיות ומשטרתיות לא ערוכות לביצוע חקירת נשים כאלה, וכשהתוקף כבר עומד למשפט, הוא לרוב מזוכה מחמת הספק במקרים כאלה בגלל מחסור בהתאמת ראיות.

נילי ברויאר: לכן יש בארגון "בזכות" פרוייקט, שבו אנו מייעצים ומספקים את הידע שניתן לספק לאותן נשים עם מוגבלות שכלית שהותקפו.

נילי ברויאר: אגב, יש לכך תוצאות טובות מאוד בשטח.

נעמה לרנר: הנושא שבו רצינו להתמקד הוא התחום של בריאות נשים עם מוגבלות, אך אני רוצה לדבר בכמה מילים על מרכז הליווי של ארגון "בזכות", שמטפל באנשים ובנשים עם כל סוגי המוגבלויות - בעיקר נפשית ושכלית - שעברו אלימות או תקיפה מינית; המרכז מלווה אותם מרגע תחילת החקירה עד סוף המשפט.

נעמה לרנר: הוא פעיל כשנה, יש בו מספר לא מבוטל של נשים והרשעה אחת לזכותו.

נעמה לרנר: מגיעים בעיקר אנשים עם מוגבלות שכלית ונפשית, שהגיעו לחקירה במשטרה - חלק מהתיקים נמצאים בבית המשפט, וחלק מהם עומדים להיסגר – ומסתבר, שלא נערך משפט הוגן, בגלל שנשים אלה לא מצליחות להעיד בצורה רגילה.

נעמה לרנר: חוקרים רבים לא יודעים איך לחקור נשים עם פיגור קשה, למשל, הם לא יודעים כיצד להוציא מהן את העדות כמו שצריך, ואז אנו נקראים לחקירה, מגיעים לשם, ומנגישים את שאלות החוקר לנחקרת כך שהיא תוכל להבין.

נעמה לרנר: בשלב המשפט אנו כותבים חוות דעת על ההתאמות שדרושות לעדה עם מוגבלות; למשל, שלא תעיד בפני הנאשם, שיעיד במקביל לה עד מומחה, שיספר על המוגבלות שלה, שיעיד מה אומרת המוגבלות שלה, איך ניתן לחקור אותה במהלך המשפט חקירה ראשית ונגדית באופן שיהיה הוגן כלפיה, שהיא לא תישאל שאלות שהיא אינה מבינה או באופן שהיא לא מבינה.

נעמה לרנר: לפעמים שאלה שמורכבת משתי שאלות יכולה להיות מורכבת מדי עבור אשה עם מוגבלות שכלית.

נעמה לרנר: כך גם שאלות שקשורות במרחב, במיקום ובזמנים מסוימים עלולות להוות בעיה.

נעמה לרנר: התיק הראשון שבו הגענו להרשעה היה בעניין בחור שתקף נערה עם מוגבלות שכלית משמעותית, והלך למשפט הזה בצורה שחצנית – היה לו ברור שהיא לא תוכל להעיד בכלל.

נעמה לרנר: ליווינו אותה מתחיל החקירה, וכתבנו חוות דעת מקצועית, שבה דרשנו שהיא תעיד שלא בפניו, כמו גם אוסף של התאמות, שבית המשפט עמד לקבל כדי שהיא תוכל להעיד.

נעמה לרנר: התוקף ראה שהוא עלול להיות מורשע, והעדיף להודות וללכת לעסקת טיעון.

נעמה לרנר: הוא קיבל שנתיים מאסר, ומבחינתנו, זה הישג.

נעמה לרנר: הבחור למד שאנו לא מוותרים.

נעמה לרנר: בזה חשיבות מרכז הליווי.

נעמה לרנר: מספר הטלפון שלנו הוא 6521308-02.

נילי ברויאר: אני רוצה להציג נתונים מהעולם; שכיחותה של התעללות בנשים עם מוגבלות גבוהה פי שניים מאשר אצל נשים ללא מוגבלות, ובשני מחקרים נמצא כי מחצית מהנשים עם מוגבלות שהיו קורבנות, חוו תקיפות מיניות עשר פעמים או יותר.

נילי ברויאר: במקרים של נשים עם מוגבלות, לרוב מדובר באנשים מוכרים - חברים של המשפחה, משפחה ומטפלים.

נילי ברויאר: לכן יש קושי לזהות ולשנות את ההתעללות, ויש להיות ערים לעניין.

נילי ברויאר: התחום השלישי של האפליה הוא תחום הבריאות; אנו עוסקים בחוסר נגישות של שירותי בריאות האישה אצל נשים עם מוגבלות.

נילי ברויאר: מדובר לא רק בנגישות של המבנה אלא בנגישות רחבה יותר, שתקפה לכל סוגי המוגבלויות שהזכרתי.

נילי ברויאר: אנו מחלקים את זה לארבעה תחומים; נגישות המבנה; נגישות הציוד; בתחום זה אספר, שכרגע, רוב הכיסאות הגניקולוגיים לא מאפשרים עלייה או ירידה, וכך נשים עם מוגבלות פיזית זקוקות לעזרה פיזית של הצוות הרפואי.

נילי ברויאר: הן מעידות נחרצות, שזה גורם לתחושת פגיעה בכבוד וחדירה לגוף הפרטי – דבר שאינו נדרש מהמטופלות הרגילות.

נילי ברויאר: הן מבקשות שהכיסאות יהיו נגישים, ויאפשרו מעבר חופשי ועצמאי.

נילי ברויאר: נגישות שלישית היא נגישות בידע; ידע רפואי של רופאים, כיצד לטפל בנשים עם מוגבלות, מהי השפעת המוגבלות על בריאות האישה, והבט טכני - איך לטפל בה במצבים שונים.

נילי ברויאר: כרגע ידע כזה לא מועבר לרופאים בלימודי הרפואה.

נילי ברויאר: בלימודי הרפואה לא מוזכרים כלל תכנים לגבי נשים עם מוגבלות, כך שהרופאים באים ללא כל הכנה, וכל רופא עושה כראות עיניו.

נילי ברויאר: בגלל הזמן המועט שקיים לטיפול, לרוב לא מתאפשרת גמישות של הרופאים, וזה גורם לסרבול בטיפול.

נילי ברויאר: לעיתים רופאים מעדיפים כלל לא לטפל בנשים כאלה.

נילי ברויאר: התחום הרביעי הוא ההתייחסות, שגם היא מרכיב בנגישות; נשים עם מוגבלות זוכות, לעתים, להתייחסות שאינה שווה להתייחסות לנשים שאינן מוגבלות; נוטים לדבר עם המלווים שלהן ולא אתן ישירות, וחסר להן הידע, שנשים ללא מוגבלות נגישות אליו הרבה יותר בגלל בעיות שקיימות בתחום התקשורת.

נילי ברויאר: נתונים מהעולם: 39% מהנשים בעלות מוגבלות ציינו שהרופאים לא מדברים אתן ישירות כשאדם נוסף נמצא בטיפול, 31% סירבו ללכת לרופא בגלל המוגבלות שלהן, 26% ציינו שהרופאים אינם יודעים את השפעת המוגבלות על רמת הפוריות שלהן ו-36% ציינו קושי במציאת רופא שילווה אותן בתקופת הריונן.

נילי ברויאר: יש לנו דוח ראשוני; פנינו למכון, שיעשה לנו מחקר בנושא מצב של נשים עם מוגבלות בישראל.

נילי ברויאר: הדוח הוא תקדימי מבחינת הנתונים שלו, והוא התבסס על שני מחקרים קיימים, כשמשווים גברים עם מוגבלות ונשים ללא מוגבלות.

נילי ברויאר: בתחום הבריאות; 41% מהנשים דיווחו שנתקלו בקשיים לקבל את הטיפול לעומת 23% נשים ללא מוגבלות.

נילי ברויאר: שיעור נמוך יותר של נשים עם מוגבלות הולכות לרופא נשים לעומת נשים ללא מוגבלות: 65% לעומת 80%.

נילי ברויאר: כלומר, בגלל חוסר הנגישות נשים נמנעות מקבלת טיפול או זוכות לטיפול לקוי וחסר.

נילי ברויאר: הפורום קיים כשנתיים, אנו מאוד פעילים בתחום הבריאות, בעיקר, והוצאנו בשיתוף עם מרכז "רקמן" מודל למרפאה נגישה.

נילי ברויאר: ערכנו כנס בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנושא הזה, וערכנו גם ישיבה עם המועצה לבריאות האשה מטעם משרד הבריאות.

נילי ברויאר: הם נדרשו למאבק ופועלים בנושא הנגשת הנשים ומתן התחייבויות של בתי החולים.

נילי ברויאר: הסיפורים של הנשים כאן הם דוגמה לסיפורים רבים, שמראים כמה מערכת הבריאות - כדוגמה לכלל המערכות בארץ - לא מותאמת ונגישה לטפל בנשים עם מוגבלות.

אלה כהנא: אני חירשת, ואספר לכם מנקודת מבטי דוגמאות לעניין שלי עם שירותי הבריאות; יש חוסר ידע של הרופאים לדבר עם אדם חירש, למרות שאני מציינת בפניהם שאני קוראת שפתיים.

אלה כהנא: הרופא נאלם דום ולא יודע מה לעשות או מתחיל לכתוב או מתחיל לדבר עם המלווה, והמצב הוא מאוד לא נעים.

אלה כהנא: לכן אני משתדלת לא לקחת בני משפחה כשאני הולכת למרפאה.

אלה כהנא: בבתי החולים איני יכולה לשמוע כשקוראים בשמי, כשתורי מגיע, ואני מבקשת מהאחות להודיע לי כשקוראים לי.

אלה כהנא: לעתים האחות שוכחת ולא מגיעה לומר לי שהתור שלי הגיע, וזאת סיטואציה לא נעימה.

אלה כהנא: לכן אפשר להחליף את השיטה השמית במספר מואר של מספר התור ומספר החדר שאליו אני צריכה להיכנס.

אלה כהנא: זה פשוט, אך לא מוכנים לעשות את זה.

אלה כהנא: זה לא עולה הרבה כסף.

אלה כהנא: כשהגעתי לבית החולים, ביקשתי מהאחות לשים פתק על המיטה, שיהיה כתוב בו שאני חירשת אך קוראת שפתיים.

אלה כהנא: אנשים לא חושבים על כל מה שמשתמע מכך ומהמצב שלי.

אלה כהנא: הנשים ביישוב שבו אני גרה עברו בדיקת סרטן צוואר.

אלה כהנא: הלכתי גם אני לרופא, הרופא דיבר ברור, אך מהרגע שבו אמרתי לו שאני חירשת, הוא לא דיבר עוד.

אלה כהנא: יש ללמד בבית הספר לרפואה כיצד לדבר עם אדם שלא שומע, וצריך שבבית החולים יהיה מתרגם לשפת הסימנים.

אסנת להט: אני חברה בפורום מזה שנה, ומתנדבת בארגון "ליבת".

אסנת להט: אני נכת צה"ל, עברתי תאונת דרכים לפני כעשר שנים.

אסנת להט: אני משותקת בידיים וברגליים, מרותקת לכסא גלגלים, ולכן תלויה בליווי 24 שעות ביממה.

אסנת להט: עקב מצבי ארצה להיות נציגה של הנכות הקשות.

אסנת להט: אני נזקקת לשירותי הבריאות במידה הרבה יותר רבה לעומת אוכלוסייה רגילה.

אסנת להט: כידוע, נשים מגיעות לרופאים הרבה יותר מגברים, ועל אחת כמה וכמה נשים במצבי.

אסנת להט: אני נפגשת עם רופאים שלוש עד חמש פעמים בחודש.

אסנת להט: לכן הנושא של נגישות והתייחסות כמו גם הידע מאוד חשובים עבורי.

אסנת להט: לפני כחצי שנה זכיתי לפריווילגיה מאוד גדולה; קופת החולים שלי עברה למבנה נגיש.

אסנת להט: עד אז לא היתה לי נגישות לרופאה שלי.

אסנת להט: לא עברתי קופה, בגלל שזכיתי לקשר מאוד טוב עם הרופאה שלי.

אסנת להט: עד היום יש לנו קשר טוב מאוד - אחת בשבוע, אף על פי שמצבי יציב.

אסנת להט: גם בתחום רפואת הנשים, רופאת הנשים שלי היתה טובה, אף-על-פי שנשים אחרות אמרו שהיחס שלה כלפי אחרות היה לא-נעים.

אסנת להט: כלפי היא היתה נהדרת.

אסנת להט: הנשים פה יכולות לנחש איך היו צריכים להניף אותי לכיסא הגניקולוגי.

אסנת להט: תמיד קבעתי תור כפול, כי אני זקוקה לזמן רב יותר, ומעבר לכך שהמהירות היתה גבוהה והיחס של הרופאה היה מאוד נעים, לא התאפשר לה לדבר אתי על עניינים שמעבר לטיפול כמו דיבור על בריחת סידן ואפשרות לעכב את המחזור.

אסנת להט: כאן אציין את עניין הנערות עם מוגבלות, שלא יודעות כיצד לטפל בעצמן כשהן מקבלות את המחזור, ועליהן להגיע לרופא שיסייע להן.

אסנת להט: לכל אלה מצטרפים לנושאי הזוגיות, יחסי המין וכל מה שגורם לי לחוש אדם ואשה – לא הגענו לכך, כי לא היה זמן.

אסנת להט: בזכות הארגונים נודע לי, שיש מקום נגיש בבית החולים "מעייני הישועה" בבני ברק, ואני מגיעה לשם מחיפה כדי לקבל טיפול גניקולוגי.

אסנת להט: מדובר בשיחה שאורכת שעה כולל הטיפול, הרופאה מודעת לכל הבעיות שלי, שוחחה אתי על נושאים שמעבר, יידעה אותי לגבי אפשרויות, ואני נוסעת עד שם אחת בחצי שנה.

אסנת להט: אני נכת צה"ל אמנם, אך אין לי הפנייה לשם.

אסנת להט: אני מקבלת החזר על הטיפול, אך רק שם אני מכירה כיסא נוח שעולה ויורד, וראוי שתהייה הפנייה לשם.

טליה האן: יש לי דוקטורט ממכון ויצמן – אולי המוסד ההשכלתי ברמה הגבוהה ביותר בארץ.

טליה האן: אני לא אומרת את זה כדי להשוויץ אלא כדי לציין, ששם אף אחד לא עוזר לאף אחד.

טליה האן: התחרות קשה, כל אחד רוצה להיות טוב מהשני, ולכן לא חשבתי שעליי לבקש עזרה מאחרים.

טליה האן: אך אם אני הולכת למרפאה גניקולוגית, צריכים להרים אותי על השולחן, ולכן ברור שלא אלך.

טליה האן: ברגע שעליי להיות אסירת תודה כי מישהו צריך להרים אותי – ואני לא קלה – המצב לא נוח, ואני לא רוצה לבקש ממישהו להרים אותי על מיטה.

טליה האן: הייתי רוצה לספר על מקרה מזעזע, שלא קרה לי, אך זה לא העיקר כאן; הלכתי לגניקולוג באזור מגוריי, בקופת חולים כללית, כי היה לי זיהום בנרתיק.

טליה האן: למרות סלידתי מגניקולוג, הייתי חייבת ללכת.

טליה האן: נבדקתי, ולמרות הקושי להתפשט וחוסר הסבלנות של הרופא, כי הבאתי טופס 17 אחד ולא שניים, עשיתי את זה.

טליה האן: אמרו לי שיש לי דלקת קשה, והרופא נתן לי תרופה אנטיביוטית, שיש להחדיר לנרתיק.

טליה האן: ידיי קצרות כדי להחדיר את הגלולה לנרתיק.

טליה האן: הסברתי לו את זה, והוא אמר שזאת בעיה שלי.

טליה האן: הוא אמר שאצטרך להסתדר לבד.

טליה האן: ממש בכיתי.

טליה האן: בגועל על פניו הוא הסכים חד-פעמית לעשות את זה.

טליה האן: הדלקת לא עברה אחרי הטיפול, אבל לא הייתי חוזרת לאותו גניקולוג על גופתי המתה.

קולט אביטל: לא הגשת נגדו תלונה?

טליה האן: זאת מישהי אחרת, ושאלתי אותה אם היא הגישה תלונה.

טליה האן: היא אמרה לי, שאם היא תגיש, הוא ימשיך להיות לא-נחמד אליה.

גילה גמליאל: זאת בחירה שלה.

גילה גמליאל: ההגבלה המקסימלית היא לגבי רבעון, וגם לגבי זה יש חריגים.

גילה גמליאל: כל אשה שלא רוצה ללכת לרופא שלה, יכולה ללכת לרופא אחר.

טליה האן: אותה אישה רצתה לגשת לרופא במרפאה ייחודית בנגישותה, אך הוא – הרופא המיוחד הזה – למד את הבעיות של כל אשה.

טליה האן: כמו שחשובה הנגישות, חשובה גם הנגישות לתודעה.

טליה האן: לא רצו לתת לו טופס 17.

טליה האן: בפעם האחרונה שהיינו פה היה כאן רופא, שאמר שאותו רופא מקבל מקרים גניקולוגיים במרפאה שנמצאת בגרם מדרגות מאוד גבוה, ושכל אשה מוגבלת לא תוכל להגיע אליו, כי לא ניתן לעלות את המדרגות האלה.

טליה האן: לכן אני מבקשת להדגיש את החשיבות בהקניית ידע, זה חובה בלימודי רפואה.

טליה האן: אני באה בקשר רב עם רופאים, ואשה עם מוגבלות זה דבר שהם לא יודעים איך לטפל בו.

טליה האן: הם לא יודעים איך לדבר עם אשה כזאת.

גילה גמליאל: תודה על הצגת הדברים.

גילה גמליאל: כל אחת מאתנו יכולה להבין מדברים אלה את הבעיות היום-יומית שלכן, שאתן סופגות מדי יום.

גילה גמליאל: נצא מכאן בקריאה לשר הבריאות לטפל בנושא הזה.

גילה גמליאל: בעניין המקרה שסיפרת על הרופא; זה חמור מאוד, שאתן יכולות למנות מקרים כאלה.

גילה גמליאל: זה לא אמור להיות כך.

גילה גמליאל: הקריאה אמורה להיות להטמעה בלימודי הרפואה, וגם בקרב הרופאים בכל הארץ צריכה להיות קריאה בנושא הזה; הנתון הוא שקיים מקום אחד בארץ, וצריכה להיות פריסה לפי מחוזות ואזורים.

גילה גמליאל: מהו מספר הנשים עם מוגבלות לפי חתכים של מוגבלות פיזית?

נעמה לרנר: 5% מהנשים במדינת ישראל הן עם מוגבלות.

נעמה לרנר: כל אחת מהן צריכה את ההנגשה המסוימת.

קולט אביטל: אני לא מרבה להגיע לוועדה הזאת, כי בשעות שאתן יושבות אני מנהלת ועדה אחרת, אך זה נושא שהיה חשוב לי במיוחד להגיע אליו, כדי לנסות להתגייס.

קולט אביטל: אני רוצה להציע ליושבת ראש הוועדה, שבנוסף לקריאה שהוצאת, נקיים ישיבה עם ראשי קופות החולים כדי לבדוק אתם באיזו מידה אפשר להיערך.

גילה גמליאל: הגיעו שתי קופות.

קולט אביטל: כדאי שנשמע מהם מהי היערכותן.

קולט אביטל: זה נושא שאולי לא היינו מספיק רגישים אליו, לפחות מבחינת הביצוע והצרכים.

קולט אביטל: יש לראות באיזו מידה קופות החולים יכולות להיערך ולהמציא רשימה מרכזית של המקומות שאליהם נשים עם מוגבלות יכולות להגיע.

קולט אביטל: חלק מהבעיות שדיברנו עליהן כאן הן פתירות בלי הוצאה כספית מיותרת.

קולט אביטל: העברת סדנה כדי להנחיל שיטות לרופאים כיצד לסייע לנשים עם מוגבלויות אינו מאמץ גדול.

קולט אביטל: זה רק מתן כלים.

קולט אביטל: קופות החולים ומשרד הבריאות יכולים לערוך סדנאות כאלה, וכדאי לצאת מכאן עם החלטה על פגישה עוד חצי שנה על היערכות של קופות החולים.

חני שליט: אומר את זה בדיפלומטיות, כי זה לפרוטוקול; אני מציעה שיושבת ראש הוועדה תפנה לשר הבריאות.

חני שליט: זה דיון רביעי או חמישי, שבו אני שומעת אותם דברים.

חני שליט: שום דבר לא משתנה.

חני שליט: זה צריך לבוא מהדרגים הגבוהים.

חני שליט: במסמך הזה יש דברים חשובים.

חני שליט: אני שומעת רבות על הכיסא הגניקולוגי.

חני שליט: מה תעשה אשה מקריית שמונה, שאינה נכת צה"ל?

חני שליט: הצעתי שבכל מחוז יהיה מרכז אחד כזה, ויש שמונה מחוזות.

חני שליט: רק דיבור ישיר עם בעלי הסמכות יסדיר את הנושא.

קולט אביטל: במצב התקציבי הנוכחי, כשיש קיצוצים רבים כל-כך, אני רוצה להציע שתצא מפה קריאה לכמה ארגוני נשים בארה"ב; "הדסה", ארגון שעוסק בבריאות, למשל, ולעוד ארגוני נשים, שירימו תרומה.

קולט אביטל: אם נאמר שיש צורך בעוד עשרה כיסאות כאלה, הרי שזה לא בשמיים.

קולט אביטל: בואו ננסה.

גילה גמליאל: נוציא שתינו מכתב משותף.

אורי אלחלל: אני מברך על הדיון.

אורי אלחלל: מודעות של רופאים היא נושא חשוב מאוד, וזה צריך להתחיל מהחינוך הרפואי.

אורי אלחלל: זה צריך לבוא מכם, לבוא אלינו וללמד.

אורי אלחלל: אנו פתוחים, אנו לא אטומים.

אורי אלחלל: זה נושא שבנפשנו.

אורי אלחלל: אני רוצה לצאת להגנת הרופאים; רוב הרופאים בארץ היו מתייחסים ביחס אחר לאותה גברת שסופר עליה פה, והמקרה הזה הוא חריג.

אורי אלחלל: יש להגיב בתקיפות ובחומרה כלפי המקרים החריגים.

אורי אלחלל: איני חושב שזה מייצג את רוב הרופאים.

אורי אלחלל: נראה לי שרוב הרופאים היו מתייחסים אליה ביחס שונה.

אורי אלחלל: יחד עם זאת, עניין המודעות יכול לשפר את המצב הזה.

אורי אלחלל: לגבי המרפאה הספציפית; את המרפאה של ד"ר בני חן ניתן ליישם בכל מיני מקומות.

אורי אלחלל: לא כל קופה צריכה להשקיע את המשאבים.

אורי אלחלל: אני מציע למנות רופא או רופאה שיתמחו בנושא נשים עם מוגבלות.

אורי אלחלל: אני מרים את הכפפה, ובמרכז בריאות האישה שלי בירושלים יהיה מרכז כזה.

אורי אלחלל: הנגישות למרכז שלי היא מעט בעייתית, אך נדאג לזה שכל אשה תוכל להגיע.

גילה גמליאל: מה בעניין ההפניה?

אורי אלחלל: על זה יש לדון במרכז שלנו.

אורי אלחלל: אם ראשי הקופות ידונו ביניהם, הם יוכלו להגיע להחלטה על מרכז אחד לפחות.

אורי אלחלל: יש כמה בעיות שאיני בטוח שייפתרו; התרגום הסימולטני לשפת הסימנים, למשל.

אורי אלחלל: יש נושאים של מוגבלויות ספציפיות, שקשה יהיה להירתם בעניינן.

אורי אלחלל: אך בעניין המודעות יש מה לתקן, וזה ניתן לביצוע.

אורי אלחלל: בנושא התקציבי, הרי שהנושא הזה ידשדש.

אורי אלחלל: יש לנו שלושה כיסאות חשמליים במכבי, אך הנמכה עד 51 ס"מ – גם זה נושא שגם לא היה במודעות שלי.

גילה גמליאל: אם המודעות היתה קיימת קודם, סביר שכבר היו מזמינים כסאות חשמליים.

עטרה קניסברג: בעקבות הדיון הקודם מכבי איפשרה התחייבות ל"מעייני הישועה".

עטרה קניסברג: זה נמצא בחוברת בעמוד 30.

עטרה קניסברג: בתקופה הזאת יש לעגן את כל המשאבים.

עטרה קניסברג: קופה מיוחדת שתתמנה לזה תוכל לארגן מרכז מותאם.

עטרה קניסברג: לא מדובר בעליות בשמיים.

עטרה קניסברג: אפשר לעשות כך שבכל אזור קופה אחת תהיה אחראית על העניין.

עטרה קניסברג: הוועדה יכולה לקבל הסכמה של כולם, שתהיה הפניה של טפסי 17 מאחד לשני.

עטרה קניסברג: בעניין הרשימה של המרפאות הנגישות; קיבלנו פניות בעקבות נייר העמדה של מרפאות נגישות.

עטרה קניסברג: כך למשל מהמרכז לבריאות האשה בבית החולים "שערי צדק" נכתב לנו, שגם המרפאה הזאת נגישה.

עטרה קניסברג: המידע הזה צריך להיות מופץ, והרשימה הזאת צריכה להיות מסודרת.

חני שליט: אצלנו כתוב מי מונגש ומי לא.

חני שליט: יש לנו ספר על כל המרפאות שלנו.

חני שליט: יש הרשימה.

חני שליט: כעובדת סוציאלית שמודעת לזכויות הנשים, אני לא חושבת ששירותי בריאות כללית תוכל---

עטרה קניסברג: כשהקריטריונים כתובים וברורים, אין קושי לעשות רשימה מסודרת של מרפאות גניקולוגיות.

עטרה קניסברג: הידע קיים, יודעים מה דרוש מכל מרפאה, ויש להעביר רשימה כזאת לכל מי שצריך.

עטרה קניסברג: יש לפנות לכל הדיקנים של הפקולטות לרופאה.

עטרה קניסברג: מדי יום מצטרפים למעגל האוכלוסייה הזאת עוד ועוד אנשים ונשים.

עטרה קניסברג: לכל מוסד יש הגדרות אחרות לסוגי המוגבלות ולאחוזי הנכות; לביטוח הלאומי יש אחוזי הנכות שלו לפי הקצבאות שלו, למשרד הביטחון יש את שלו, וקשה לאחד את הדברים.

עטרה קניסברג: לקחנו על עצמנו לבדוק את סוגי המוגבלויות במחוזות, וזכינו לשיתוף פעולה מביטוח לאומי ומשרד הביטחון.

עטרה קניסברג: מאוד קשה לאחד את הדברים.

עטרה קניסברג: גם הקושי בעניין סוגי השמות של הנכויות אינם אחידים – הדברים שנכללים תחת כל כותרת שונים בין הגופים השונים.

עטרה קניסברג: לכל גוף יש גם חלוקה אחרת של הארץ.

עטרה קניסברג: נעשה מאמץ להוציא פרסום שינסה לעשות איחוד של הדברים.

עטרה קניסברג: זכינו לשיתוף פעולה וקיבלנו את הנתונים, אך קשה לאחד אותם.

רות רזניק: אני רוצה לדבר על הנושא של אלימות כלפי נשים עם מוגבלויות; המקלט של נעמ"ת בתל-אביב הוא מקלט מונגש, אך אין פניות אליו.

רות רזניק: עובדות סוציאליות לא מפנות אליו.

רות רזניק: לכן כדאי להודיע לכל הלשכות שיפנו אליו.

רות רזניק: המקלט בחדרה הוא בשלבים של הכנה והתאמה לקליטת אשה אחת עם מוגבלויות.

רות רזניק: התוכניות לטווח ארוך הוא להקים מקלט הרבה יותר גדול, שיהיה מעורב עם נשים ללא מוגבלויות או לא – זה עוד לא סופי.

רות רזניק: זה בתוכנית, ואני מקווה שנקבל את התקציבים ממשרד הרווחה ומהמשרד לביטוח לאומי.

רות רזניק: לצורך כך כבר הובטח לנו מגרש.

רות רזניק: דבר כזה מצריך את כל המערכת שתיערך עם רכב מתאים, עם ידע על כל הגורמים הרפואיים שיכולים לטפל באשה עם הצרכים המיוחדים והיערכות אחרת לנושא השיכון.

רות רזניק: אשה שעוזבת שיכון צריכה לקבל עזרה אחרת ונוספת בשיכון שיתאים לה, ולא 270 דולר, כמו שנותנים היום, כדי שהיא תחפש לבד.

רות רזניק: זה לא יספיק, לא יענה על הצרכים, ויש צורך לחשוב בצורה מקיפה על כל התופעה.

מיכל חנוך: אני רוצה להשלים את דבריה של רות רזניק; בימים אלה נפתח מקלט לנשים ערביות שני לנשים עם מוגבלות.

מיכל חנוך: בנוסף לזה, שני מקלטים נוספים יעברו הנגשה לנשים נכות.

גילה גמליאל: רות, הבנתי נכון, שאין פנייה של נשים עם מוגבלויות?

רות רזניק: לא.

רות רזניק: קיבלנו במקלטים של העמותה שלנו נשים עם מוגבלויות מסוימות, אך נשים עם מוגבלויות מסוימות לא יכולנו לקבל, וכך גם נשים שסובלות משיתוק בארבעת הגפיים לא יכולנו לקבל.

רות רזניק: למרות שבמרכז "גליקמן" יש אפשרות לקלוט, לא הפנו אליהם.

רות רזניק: יש ליידע עובדות סוציאליות שעובדות עם נשים עם מוגבלויות בנושא הזה, וליצור הידברות, כדי שיידעו שיש מענה.

מיכל חנוך: עשינו פרסום על המקלט לנשים ערביות, ואני חושבת שנכון לעשות פרסום נוסף בכל הארץ.

מיכל חנוך: יש ועדה שיושבת כמה פגישות עם משרד הבריאות – נשים עם מוגבלויות נפשיות.

מיכל חנוך: צרם לי מאוד עניין אחד, שנכון לגבי אנשים, נשים ונשים עם מוגבלויות; בגדול, בבית הספר לרפואה מכשירים להיות רגישים מבחינה אנושית.

מיכל חנוך: הרגישות היא לראות אותך כאדם.

מיכל חנוך: בפועל, הרבה רופאים מאוד לא נחמדים, לא רגישים.

מיכל חנוך: המודעות צריכה להיות בבית ספר לרפואה בנושאים של טיפול ייחודי של נשים בכלל ונשים עם מוגבלויות בפרט.

דני כץ: במדינת ישראל יש כ-180,000 נכים, ועל זה יש להוסיף נשים עם מוגבלות ופיגור.

דני כץ: מתוך זה מעל 30,000 אנשים עם נכות מטופלים על-ידי אגף השיקום.

דני כץ: קיימים גם נתונים על 20,000 שמטופלים על-ידי גורם אחר ונתונים על הטיפול באוטיסטים.

דני כץ: כל שאר האנשים לא מטופלים או לא פונים לצורך קבלת טיפול.

דני כץ: זה לגיטימי שאדם יבחר אם לפנות לקבל שירות מהמדינה או לא.

דני כץ: אני מאוד מאמין בכך שנכים בישראל וודאי נשים – החברה לא מאירה להם פנים.

דני כץ: הניסיון בדיון פה חשוב מאוד והעבודה של הארגונים גם היא חשובה, ועליה להימשך בצורה אינטנסיבית.

דני כץ: אני מצטרף למי שטוענים שיש צורך בהרבה יותר תיאום בין הארגונים והתגייסות של הארגונים.

דני כץ: העבודה צריכה להיות מערכתית ורחבה, כי לא הגענו לפתרון כל הבעיות, ואין צורך להיתפס לנושא הגדרת המחוזות ושאר התחומים הארגוניים, אלא לשתף פעולה ולראות את הדברים בצורה רחבה.

דני כץ: יש כיום הגדרות די ברורות לגבי הנכויות השונות.

דני כץ: יש ארגונים בינלאומיים שונים, בכללם האו"ם, שמפרסם מדי כמה שנים את המדריך לספסיפיקציה בנכויות, ומוגדר שם בצורה מאוד ברורה מהי כל סוג נכות.

דני כץ: עבודה מערכתית של השלטון ושל משרדי ממשלה – ואנו עובדים בשיתוף פעולה מאוד אינטנסיבי עם משרד הבריאות - הוא זה חשוב לטובת העניין.

דני כץ: מהבחינה הזאת, הוועדה הזאת והכנסת בכלל צריכה לדחוף את העבודה המשותפת.

נימה עמית: מדי שנה אנו עושים מבדקי איכות ארציים, ובודקים נושאים שונים בכלל המוסדות במדינה.

נימה עמית: הנושאים נבדקים בכל מקום שבו יש יחידה כזאת בארץ.

נימה עמית: יש שיפור עצום בהתייחסות של רופא-לקוח.

נימה עמית: אנו בודקים את זה בכל מבדק.

נימה עמית: יש המון מקום לשיפור בכל דבר.

נימה עמית: יצאנו עם החלטה להגיש נייר עמדה ממצה, שרובו הם דברים שהועלו כאן, שניתנים ליישום.

נימה עמית: כשנייר העמדה הזה יהיה מוכן, חשוב מאוד לקיים דיון עם שר הבריאות.

נימה עמית: אין לי צל של ספק שהוא יירתם כדי לצאת לדרך עם דברים פרקטיים – תוכנית ולוח זמנים.

נימה עמית: יש לנו הכוח לעשות את זה, אנו עושים את זה בהרבה מאוד נושאים, ואני מאמינה שנוכל לקדם את הנושא הזה, ולכבוש אי-אילו יעדים חשובים.

נימה עמית: ההצעה של קולט אביטל מצוינת, ויכולה לעזור.

נימה עמית: חשוב להציע פתרונות אלטרנטיביים.

נימה עמית: לפני כשנה בדקנו את כל בתי החולים מבחינת הנגישות לאנשים עם קשיים פיזיים.

נימה עמית: בדקנו חניות, סימונים, כניסות, מעברים, דלפקים ועוד מספר תנאים שצריכים לאפשר לכל איש ואשה טיפול הולם.

נימה עמית: נתנו את הנתונים האלה לחברותינו, אנו יודעים היכן חולשותינו, ואנו יודעים לשים את האצבע.

נימה עמית: 70% מבחינת הבטחת איכות הוא ציון מאוד נמוך, והוא אומר שב-30% מהמוסדות יש מה לעשות.

נימה עמית: לא צריך לוותר, ואסור לתת לנו לוותר על הנושא; יש לדרבן, להזכיר, לסגור מעגלים וללכת אתם עד הסוף.

דרור גוברמן: בנושא יחס הרופאים; יש כלים חוקיים יעילים בידי משרד הבריאות בעניין רופאים שכך מתייחסים.

דרור גוברמן: יש כלים למעסיקים – קופות החולים – כשיש התנהגות חריגה.

דרור גוברמן: רופא, שחוזר על ההתייחסות שלו באופן שיטתי - יש כלים שיטתיים להתייחס אליו ולטפל בו.

דרור גוברמן: אי-אפשר לקבל את זה – לא לגבי אשה עם מוגבלות ולא לגבי איש בלי מוגבלות.

דרור גוברמן: זה לא הסטנדרט המקובל, זה לא הולם.

דרור גוברמן: הכלי האפקטיבי במשרד הבריאות הוא פנייה לנציב קבילות הציבור לעניין חוק ביטוח בריאות ממלכתי.

דרור גוברמן: הכלים שעומדים בפניו הם דיון באפשרות להעמדה לדין משמעתי והסנקציות הנקוטות, שהן בידי שר הבריאות, ויכולות להגיע עד לקיחת רשיון ושלילתו לפרקי זמן, לפי המקרה.

דרור גוברמן: זה דבר שאסור לקבל אותו.

דרור גוברמן: הוא מזעזע אותי כרופא.

דרור גוברמן: הנושאים האחרים שהועלו – הפתרונות בהם הם יותר מורכבים ממה שהוצג כאן; לא ניתן היום לאכוף על קופות החולים לרכוש שירותים אחת מהשנייה.

דרור גוברמן: כל אחת היא ספקית שירותים עצמאית.

דרור גוברמן: המצב הכלכלי של הקופות אינו טוב במיוחד, וקשה להשיט על הקופות עלויות נוספות – מוצדקות ככל שתהיינה – ולחייב אותן לכך.

דרור גוברמן: גם כשנמצא את הדרך היעילה לעשות מרכז אחד, לא פשוט מבחינת הגישה של הקופות עד היום, לשתף פעולה.

דרור גוברמן: יש ניסיון בתוכנית הכלכלית החדשה שהוגשה לעשות האחדת שירותים בערים ופריפריות, לסגור מרפאות, והתוכנית כנראה תתבצע, כי זאת החלטת הממשלה, ואנו מופקעים על ביצועה.

דרור גוברמן: אני חרד, שמתן השירות במרפאה האחודה הוא הורדת השירות ולא העלאת הרמה; היום אנשים יכולים להיות "כלואים" בגלל זה במרפאה כלשהי, במסגרת שהוכתבה לו משיקולים שונים.

נורית טולנאי: נפגשנו בנושא הזה לפני שבע שנים עם ד"ר בני חן.

נורית טולנאי: אז הגיעו נשים עם מוגבלויות קשות ביותר.

נורית טולנאי: כשאנו שומעים שיש מרפאה אחת, זה מזעזע.

נורית טולנאי: חולות סרטן שד עוברות השפלות מול רופא או רופאה, הנושא של טופס 17, שהפך לדבר בלתי-אפשרי עם השנים ועוד ועוד בעיות.

נורית טולנאי: בואו ננסה לשנות בתחומים שניתן לעשות בהם שינוי, לפני שאו הופכים עולמות.

נורית טולנאי: ניקח את הדברים שהופכים גרועים, ננסה לעזור לנשים לקבל טופס 17 יותר בקלות, ואם יש אפשרות – לעבור מקופת חולים אחת לשנייה.

נורית טולנאי: למי שאינה נכת צה"ל אין אפשרות לעשות זאת.

שולה האן: הוועדה הוקמה על-ידי משרד הבריאות וקופות החולים.

שולה האן: נבנו הנחיות תכנון נגישות לאנשים עם מוגבלות.

שולה האן: מה שנבנה כאן הוא למוסדות חדשים עם המלצות למוסדות קיימים.

שולה האן: זה דראפט סופי לגמרי.

שולה האן: החוברת תצא, כשייחודה הוא שהיא מתבססת על תקנות התכנון והבנייה, ומרחיבה את התקנות הקיימות בהתאם לצרכים.

שולה האן: היא תצא תוך חודשיים-שלושה.

שולה האן: מדובר על תנאים מבניים, ואני מברכת שהעלו את המודעות בעניין הציוד.

שולה האן: בחוברת יש עניינים כמו תאורה מיוחדת.

שולה האן: נושאים אחרים דורשים התייחסות אחרת, ולא ראוי לערב פה הצטיידות, למשל.

שולה האן: אני מרימה את הכפפה.

שולה האן: אני גם מרכזת את נושא מכשור הנכים.

שולה האן: בתור פיזיותרפיסטית; הבעיה של אוסטאופורוזיס; יש קבוצות טיפול בקופות החולים, אך הן לא מותאמות לאוכלוסייה עם מוגבלויות.

שולה האן: יש לתת את הדעת אם ניתן להקצות במקומות מסוימים קבוצות ייעודיות לנשים עם בעיות כאלה שילוב של פיזיותרפיסטית; אני ממליצה - לפחות ב"הדסה" או במקומות שבהם יש פיזיות

שולה האן: רפיסטית זמינה - שכשמגיעה נכה לבדיקה גניקולוגית, שיהיה שימוש בשירות הפיזיותרפיה.

שולה האן: זה יכול להקל על הבדיקה הרפואית.

שולה האן: אפשר לחשוב על זה אולי בשילוב עם טיפול תרופתי, וכך להקל על הבדיקה הרפואית.

שולה האן: אני ממליצה גם על הטיפול של שיקום שרירי רצפת האגן.

שולה האן: זאת בעיה של כלל הנשים, ואצל נשים עם בעיות מוגבלות מיוחדות הוא חמור יותר.

שולה האן: גם פה יש לתת את הדעת, כי הטיפולים לא תמיד ניתנים במרפאה גניקולוגית, אלא גם במכונים לפיזיותרפיה, ושם התנאים אינם מתאימים לטיפול.

שולה האן: גם פה הייתי ממליצה להכניס לחוברת את הסעיף הזה, לחשוב מהם הצרכים המיוחדים של האוכלוסייה הזאת בטיפול הזה, ולחזק את הטיפול הזה לנשים עם מוגבלויות.

עירית ענבר: נכות סובלות יותר מאוסטאופורוזיס, במיוחד כשקיים שיתוק בגפה אחת או יותר.

עירית ענבר: גם נשים שסובלות מבעיות נוירולוגיות ומקבלות טיפול נגד פרכוסים מפתחות מחלה שנקראת אוסטרמציה.

עירית ענבר: ברמה העקרונית, הטיפול בכך נכנס לסל התרופות, אך בפועל יש סעיף לגבי נכות, שאומר שאבחון בטיפול לכל הסובל ממחלת עצם שעלולה להוביל לאוסטאופורוזיס - אותן נשים אמורות לקבל מסל הבריאות את הטיפול המגיע להן.

עירית ענבר: בדרך-כלל זה לא מומש על-ידי הקופות, בעיקר כי אין מודעות לכך.

עירית ענבר: מדובר בנכות, בין אם מדברים על פוליו, תאונות דרכים, ניוון שרירי או מחלות גנטיות.

עירית ענבר: ללא מודעות הנשים האלה מעלות את סיכונן לקבל את האוסטאופורוזיס ולא להיות מאובחנות בזמן.

עירית ענבר: הביטוי לכך הוא שברים, ואנו לא רוצים להגיע לכך.

עירית ענבר: נכות לרוב נמצאות בביתן ולא נחשפות מספיק לשמש.

עירית ענבר: כשאין חשיפה מספקת לשמש, קיים מחסור בוויטמין D.

עירית ענבר: בארץ אין מודעות גבוהה מספיק לבעיה הזאת, ואין תכשיר רפואי מבוקר, שמוכשר לטפל בכך.

עירית ענבר: הנושא שהעליתי לא דורש תקציב נוסף אלא רק העלאת מודעות.

עירית ענבר: יש מה לעשות, ואנו נתגייס לנושא.

ליאורה אברמוביץ: לפרוייקט שדובר עליו קודם יש היבטים משפטיים.

ליאורה אברמוביץ: זה מזכיר את חוקרי הילדים המיוחדים, שיש להם הכשרה מיוחדת.

ליאורה אברמוביץ: חשוב שתהיה התייחסות בפרקליטות משרד המשפטים לפרוייקט שלכם, ואולי אפשר להרחיב את זה למשהו שיקבל גושפנקא משפטית בחקיקה.

נעמה לרנר: יש הצעת חוק בעניין, אך זה עדיין תקוע.

נעמה לרנר: מעבר לזה, אנו לא מצליחים להביא את זה לדיונים בגלל הגזרות הכלכליות.

נעמה לרנר: מהות הצעת החוק היא חוקרים מיוחדים, שיוכשרו לצורך זה.

נעמה לרנר: כשחשבנו שזה הולך לקרות, חשבנו שאולי הפרוייקט הוא מיותר, אך כשאנו רואים שהוא מתרחק מאתנו, אנו הופכים מודעים לעניינים המשפטיים.

טליה האן: לפני שלושה ימים אדריכל ניגש אלי, אמר שהוא עומד להתמחות בהנגשת אנשים עם מוגבלות, וביקש לתאם אתי פגישה כדי להעלות רעיונות.

טליה האן: אני כל-כך שמחה, שאדריכלים הרימו את הכפפה.

טליה האן: אשמח שגם רופאים ירימו את הכפפה בתחום הזה – שרופא לא יוכל לסיים בית ספר לרפואה לפני שהתמחה בעניינים שדיברנו עליהם.

גילה גמליאל: ראשית, אני מודה לכולם.

גילה גמליאל: שמחתי לשמוע את הכיוון החיובי שמסתמן מהנהלות קופות החולים.

גילה גמליאל: חבל שלא כולן הגיעו, למרות שהוזמנו.

גילה גמליאל: הצגתם את הפן האנושי והאישי של כל אחת מכן בנקודות, וזה עוזר לקבל את התמונה במלואה לגבי הבעיות בנושאים אלה.

גילה גמליאל: אני וחברת הכנסת קולט אביטל נוציא מכתב לארגוני הנשים השונים בעולם, נציג את המצוקות ונבקש את הסיוע הכספי.

גילה גמליאל: נפנה לשר הבריאות ולהנהלות קופות החולים לפחות בנושאים ה"קלים" של טופס 17.

גילה גמליאל: הגדרתי זאת "קל", כי לא מתקבל על הדעת שהליך פרוצדורלי יפגע בשירות שיכול לעזור לנשים עם מוגבלויות.

גילה גמליאל: נוודא את היישום של ההחלטות שמתקבלות פה.

גילה גמליאל: אפנה גם לפרופ' רבקה כרמי באוניברסיטת בן-גוריון, כדי שתהיה הפנייה לכלל הדיקנים בעניין הטמעת הרגישות – בכל מקצועות הבריאות.

גילה גמליאל: אני מאמינה שניענה בחיוב.

גילה גמליאל: יש מקום לשיתוף פעולה מצד הארגון שלכם להעלות את המודעות הנקודתית בעניין הרשימה של קופות החולים.

גילה גמליאל: זה עניין טכני לחלוטין.

גילה גמליאל: מן הראוי לרדת לפרטים, ולהתייחס לציוד, שלא פחות חשוב.

גילה גמליאל: עם זאת, יש התקדמות בעניין השירות.

גילה גמליאל: אני אעקוב אחרי הדברים, ונכנס ישיבת המשך בעוד כחצי שנה, כדי לראות היכן הדברים עומדים.

גילה גמליאל: תודה רבה, הישיבה נעולה.

גילה גמליאל: ----------