ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 326, 2004-11-09 10:30

מל פולישוק-בלוך: ברשות

מל פולישוק-בלוך: כם אני רוצה להתחיל את ישיבת היום.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו כאן ביום מיוחד במינו, שבו מציינים בכנסת ישראל 90 שנה להקמתו של הג'וינט העולמי בפעילות גם בארץ.

מל פולישוק-בלוך: אני שמחה על האירוע הזה, ואני שמחה על היוזמה.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שהקשר בין הג'וינט, אם אפשר לומר, הקהילות האמריקאיות בישראל, צריך להיות חזק מתמיד.

מל פולישוק-בלוך: מהנייר שכתב מנכ"ל הג'וינט בישראל, אני הדגשתי לי דברים שאני מזדהה איתם במיוחד.

מל פולישוק-בלוך: קודם כל, עוזרים לחלשים באוכלוסייה להשתלב בתוכה בחברה.

מל פולישוק-בלוך: ואני חושבת שזאת באמת צריכה להיות מילת המפתח.

מל פולישוק-בלוך: לא נותנים לחלשים נדבות כדי שיישארו עניים, אלא עוזרים להם, אם בעבודה, בתעסוקה או בהשכלה, להשתלב בחברה, וזה דבר מאוד חשוב.

מל פולישוק-בלוך: משפט נוסף שכתוב פה, שהג'וינט לישראל מגלה ומממש את השותפות והמחויבות.

מל פולישוק-בלוך: ואני חושבת שהמילה "שותפות ומחויבות", אני בטוחה שבזה גם יסכים אתי חבר-הכנסת משה גפני, היא מאבני היסוד של כל יהודי.

מל פולישוק-בלוך: שמרגיש שותפות באשר הוא נמצא בכל מקום בעולם, שותפות לעם היהודי ושצריך לעזור אחד לשני.

מל פולישוק-בלוך: בארץ אני מקווה שאנחנו עוזרים לא רק ליהודים, אלא לכל תושבי מדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: כי יש בינינו אוכלוסייה גדולה מאוד שאינם יהודים וגם להם צריך לעזור.

מל פולישוק-בלוך: אחד מעקרונות היסוד של הג'וינט, כתוב כאן, זה שיתוף הפעולה.

מל פולישוק-בלוך: גם למשפט הזה אני מאוד מתחברת.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאנחנו יכולים להפיק יותר ולעשות הרבה יותר טוב אם אנחנו נשתף פעולה.

מל פולישוק-בלוך: כל הגורמים, כל הזרמים, כל המוסדות למיניהם, קצת יותר שיתוף פעולה בינינו, לא יזיק.

מל פולישוק-בלוך: הדבר האחרון, זה שיקולים מקצועיים.

מל פולישוק-בלוך: אחרי שדיברנו על הלב הגיע הזמן לדבר גם על המקצוענות, כי שילוב של לב רחום ומקצוענות, נותן את התמורה הנכונה.

מל פולישוק-בלוך: מקצוענות לבד זה לא טוב, אבל גם לב לבד זה לא מספיק.

מל פולישוק-בלוך: אז לכן שאתה משלב זאת בשיקולים מקצועיים, ועל בסיס מקצועי, אני חושבת שבאמת אפשר להגיע לתפוקה נהדרת.

מל פולישוק-בלוך: אני מודה לכל אלה מאנשי הג'וינט שנמצאים פה וגם לאלה שאינם נמצאים פה, שעושים דברים נפלאים.

מל פולישוק-בלוך: פה בשולחן ועדת החינוך, אנחנו רוצים לשמוע יותר במפורט מה אתם עושים בהקשר החינוכי.

מל פולישוק-בלוך: יש כאן חוברת "יצירת סביבת חינוך חדשה", והבמה היא שלכם.

רמי סולימני: תודה רבה.

רמי סולימני: ראשית, חשוב לציין שמדובר בארגון עולמי שפועל היום ב-58 מדינות בעולם.

רמי סולימני: העשייה הגדולה שלו היא באופן טבעי, במקומות שהיה בהם משבר.

רמי סולימני: חבר העמים, גם בארגנטינה וכמובן בישראל.

רמי סולימני: אבל מטרת המפגש שלנו היום באמת לדבר על ארגון הג'וינט בישראל.

רמי סולימני: בעצם יש לכם פה מסמך מאוד יפה בתוך התיקיות, שנותן סקירה על הדרך שבה בעצם נולד הארגון.

רמי סולימני: ב-1914, קומץ של יהודים פה סבלו מחרפת רעב ויצאה זעקה גדולה, בגלל אי הודאות הפוליטית והמצוקה הכלכלית, לסייע לקומץ היהודים שנמצא פה בארץ.

רמי סולימני: המברק הגיע באמת והתוצאה היא איסוף של אז, 1914, 50 אלף דולר שמטרתם היו באמת לסייע ליהודים שסבלו גם מרעב וגם ממצוקה.

רמי סולימני: ובכך נולד בעצם הארגון העולמי.

רמי סולימני: ואפשר לראות לאורך השנים, בעצם מ-1914 לפני קום המדינה, איך הג'וינט בעצם מסייע בהקמת תשתיות, גם כלכלית, גם רפואית.

רמי סולימני: כולל סיוע בנושא של הבריחה וההפלה הלגאלית והבלתי לגאלית.

רמי סולימני: ובהקמת המדינה, גם הקמה של מוסדות כבר, כמו מוסדות "מלב"ן", מי שמכיר אותם היום ביום החדש, "אש"ל" לזקנים.

רמי סולימני: ושוב סיוע נושא של עלייה.

רמי סולימני: ב-1969 כבר יש פה שינוי, יש כבר מוסדות ממשלה.

רמי סולימני: מעבירים את "מלב"ן" ובעצם מקימים את אש"ל, שהיא שותפות אסטרטגית בין הממשלה לבין ג'וינט ישראל.

רמי סולימני: והקמת גופים נוספים כמו: מכון למחקר, מאיירס ג'וינט ברוקדייל, מרכז לחקר מדיניות, טאוב, אלכ"א ואשלים.

רמי סולימני: העקרונות שעליהם בעצם פועל הג'וינט, ואני מדבר על הדברים המרכזיים, פתחנו בנושא של שותפויות.

רמי סולימני: שותפויות - ראשית, בין יהדות ארצות-הברית ועם ישראל.

רמי סולימני: השותפויות האלה לא נגמרות בגיוס המשאבים, אלא בקשר אמיתי עם יהדות ארצות-הברית, שזה חשוב להם לא פחות מאשר לנו.

רמי סולימני: אבל הוא ממשיך כאן בשותפויות עם משרדי ממשלה, שלהם יש את המנדט לטפל באוכלוסיות שאנחנו אמורים לטפל בהם.

רמי סולימני: כמובן ברשויות המקומיות, בגופים רלוונטיים, כמו AGO שפועלים לטובת האוכלוסייה.

רמי סולימני: חשוב לציין שזה ארגון א-פוליטי שבעצם הוא ארגון עצמאי, שנותן הרבה מאוד יתרונות במיקום שלו כדי ליצור שותפויות.

רמי סולימני: האוכלוסיות, כפי שנאמר כאן, נותנים להם כל מיני שונות.

רמי סולימני: המושג, "אוכלוסיות חלשות".

רמי סולימני: אני הייתי מעדיף להגיד "מוחלשות", מבלי להיכנס לפירוט של זה.

רמי סולימני: למה מוחלשות?

רמי סולימני: הרי זה אוכלוסיות שהחולשה שלהם היא חולשה זמנית, ושבאמצעים של עבודה חינוכית, עבודה של רווחה, יכולה להוציא אותם ממעגל של החולשה.

מל פולישוק-בלוך: אתה יודע שיש לי בעיה עם המושג הזה "מוחלש"?

מל פולישוק-בלוך: מוחלש זה מישהו שמישהו אחר מחליש אותו.

רמי סולימני: אבל זה מעניין, אני חושב שדווקא ההערה שאמרתי, מדובר באוכלוסיות חלשות שזה גם כן שם לא טוב.

רמי סולימני: כי הם לא נולדו אוכלוסיות חלשות.

רמי סולימני: יש כאלה, אבל אנחנו רואים מה קרה במשך הזמן, ואנחנו צריכים ללמוד שגם סביבות חברתיות-משפחתיות וסביבתיות, הביאו אותם למצב שהם נמצאים בהם.

רמי סולימני: זה המילה "מוחלש".

רמי סולימני: אבל אני חושב שההערה שלך תאפשר למגיבים פה להתייחס למושג הזה.

רמי סולימני: הרעיון של ג'וינט ישראל, מה שמבלבל הרבה מאוד פעמים, זה לא לתת עוד כסף.

משה גפני: המילה היא באמת "מוחלשות", ואני מסכים עם ההגדרה שלך.

משה גפני: מעניין למה העשירים מתרכזים במרכז הארץ והעניים מתרכזים בפריפריה.

משה גפני: זאת אומרת, למדינה יש מדיניות, אולי לא מכוונת ואולי כן מכוונת, אבל אלו אוכלוסיות מוחלשות.

משה גפני: האם הילד בדימונה לא רוצה להיות עשיר, או לא רוצה להיות חזק?

רמי סולימני: זה מעורר עניין.

רמי סולימני: התגובות של האנשים, גם המגיבים שהתנסו בתכנית הזו, שידברו על אוכלוסייה מוגדרת כדי שלא נישאר באוויר, תהיה ההתייחסות גם למושג של איך מגדירים את האוכלוסיות.

רמי סולימני: הרי יש להם הרבה מאוד שמות.

רמי סולימני: תכף תראו את זה גם בנושא של מערכת החינוך.

רמי סולימני: הרעיון של הג'וינט זה לא להביא, כמו שהיה בעבר, עוד כסף ולחלק אותו אלא הוא רואה את עצמו ארגון מקצועי בעל יכולת לפיתוח מודלים שנעשו בחשדנות כדי לעשות הרבה מאוד פעמים שינוי סדרי עדיפויות, ולא לעשות מה שנקרא "more of the same ".

רמי סולימני: אני לא אומר שאנחנו לא עושים את זה מדי פעם, אבל הרעיון המרכזי הוא שאנחנו במקום שאנחנו נמצאים בו, לעסוק בחדשנות.

רמי סולימני: כמובן שהחדשנות לא נגמרת משום שאני מקים מודל שהוא לא יכול בסופו של דבר, להיטמע במקומות אחרים.

רמי סולימני: המבחן שלו והיכולת שלו לעשות השפעה מערכתית, רחבה, כדי לחולל שינוי בקרב האוכלוסייה.

רמי סולימני: הדבר האחרון הוא, שהתכניות שלנו בסופו של דבר נטמעות בתוך המערכת והופכת להיות חלק מההוויה של המערכת עצמה.

רמי סולימני: כמו למשל, עם אש"ל, מה שהיה מלב"ן, היה רק של הג'וינט, הוא פיתח את המודל והוא הפך להיות בעצם נכס של מדינת ישראל.

רמי סולימני: אני אתקדם לגבי האוכלוסיות - אפשר לראות אותם, מדובר בילדים ונוער בסיכון, שזאת עמותת אשלים שאדבר עליה בהרחבה בהמשך, קשישים זה אש"ל, נושא עולים ונכים, וכמובן שבתוך האוכלוסיות האלה נכנסים גם אוכלוסיות כמו אוכלוסיית הערבים ואוכלוסיות נוספות.

רמי סולימני: נושא רחב, לא רק בנושא של עולים, הוא גם נושא של תעסוקה.

רמי סולימני: נושא חדש שג'וינט ישראל עומד להיכנס אליו בתנופה רבה.

רמי סולימני: הנושא של התנדבות וכמובן מנהיגות.

רמי סולימני: אנחנו מקיימים גם קורסים, גם מקימים קבוצות סביב העניין הזה.

רמי סולימני: מחקר ופיתוח, אי אפשר לעסוק בפיתוח של נושאים חברתיים משמעותיים, מבלי להתבסס על מידע מוקדם.

רמי סולימני: לצורך העניין הזה יש לנו גם את מכון מאיירס ברוקדייל שמספק לנו נתונים שעל בסיסיהם אנחנו מחליטים לפתח תכניות.

רמי סולימני: בחבר העמים אנחנו פועלים מול האוכלוסיות של היהודים.

רמי סולימני: אז שם יש זקנים, הידע כאן של כל אש"ל, על כל מוסדותיו ותפיסותיו, הופץ בתוך המערכות האלה.

רמי סולימני: גם במערכות הרווחה והחינוך, הנציגים שלנו נוסעים לשם, נותנים ייעוץ, מפתחים מערכות.

רמי סולימני: על התקציב השנתי - אתם יכולים לראות, אני לא רוצה להרחיב את הדיבור.

רמי סולימני: אבל הוא משמעותי בכל קנה מידה, כדי לחולל באמת impute שיכול לעצור impact על המערכות החברתיות שלנו.

רמי סולימני: זה היה רקע על הג'וינט, אני מבקש מכם לעשות מיקוד ולעבור לאחד מהגופים שפועלים בתחום החינוך והרווחה, וזה אשלים.

יהודית גידלי: 42 מתוך מאה מיליון דולר זה מחו"ל, מאיפה היתר?

רמי סולימני: זה המינוף שאנחנו עושים בתוך הארץ, ממשלה ואחרים.

מל פולישוק-בלוך: מה הממשלה משתתפת?

רמי סולימני: בוודאי, ובדוגמה שאתן עכשיו תהיה לכם המחשה.

מל פולישוק-בלוך: מסתבר שהממשלה נותנת יותר ממה שנותנים בחו"ל.

רמי סולימני: אמרתי שג'וינט ישראל עובד על שותפויות, ג'וינט ישראל בשום מקום לא רואה את עצמו גוף מתחרה או עומד מהצד, הכל נעשה בתיאום עם המערכת השלטונית.

רמי סולימני: מתואם איתם כדי שהתכניות שאנחנו מפתחים, יהיו בסופו של דבר, אפשרויות לקליטה והטמעה שלהם.

רמי סולימני: אני עובר עכשיו לתכנית של אשלים.

רמי סולימני: בדומה לאש"ל שהקימו בזמנו, שזה היה אגודת שירותים לזקן, אשלים זה לילדים.

רמי סולימני: במדינת ישראל, לצערנו הרב, יש הגדרה של 330 אלף ילדים המוגדרים ילדים בסיכון.

רמי סולימני: זה הגדרה רחבה.

רמי סולימני: אבל מדובר על קבוצה של 15 אחוז של ילדים במדינת ישראל שהם בעצם הם מוגדרים בסיכון ושיש הרבה ניסיונות ונעשים הרבה מאוד עבודה ביחס אליהם, אבל המספר הזה לא משתנה לצערנו.

רמי סולימני: הסיפורים סביב הילדים האלה, הם קשים ביותר.

רמי סולימני: ולכן החליט הג'וינט להקים עמותה שנקראת "אשלים", בשותפות אסטרטגית עם ממשלת ישראל.

רמי סולימני: ובמקרה הזה זה שותפות מיוחדת עם יהדות ארצות-הברית.

רמי סולימני: במקרה הזה, ניו-יורק שהיא הפדרציה הגדולה ביותר.

רמי סולימני: שהרעיון של השותפות הזו היא גם לעבוד בתיאום מלא עם הגורמים הממשלתיים, אבל גם לנצל את הידע שהתפתח בארצות-הברית, ששם יש סוכנויות שמקבלות מימון מפדרציית ניו-יורק, כדי להעביר ידע.

רמי סולימני: אשלים היא בעצם תוצר של שותפות אסטרטגית, בין ממשלת ישראל, חמישה משרדים שאיתם אנחנו מתואמים, הן בוועד המנהל שלנו, הן בוועדות המקצועיות שלנו וניו-יורק שאנחנו עושים תרגיל מדי פעם, כדי להעביר ידע.

משה גפני: מה פירוש המילה שותפות?

משה גפני: הממשלה נותנת שקל ואתם נותנים מיליון דולר.

משה גפני: מה זה שותפות?

רמי סולימני: השותפות היא גם שותפות תקציבית בקטע של אשלים.

רמי סולימני: יש מה שנקרא "תקציב אשלים", שעומד על כך שלכל גורם משלושת השותפים יהיה תקציב מוגדר בקופה של אשלים.

משה גפני: שזה כמה, באחוזים לפחות?

רמי סולימני: בין שניים לשלושה מיליון דולר, שיש הסכמה בין משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, משרד האוצר, זה התקציב של הממשלה.

רמי סולימני: אותו דבר, פדרציות ניו-יורק ואותו דבר הממשלה.

משה גפני: רק שאני אבין, כמה נותנת ממשלת ישראל, כמה נותן הג'וינט וכמה נותנת הפדרציה?

רמי סולימני: שווה בשווה.

רמי סולימני: כל אחד נותן שני מיליון דולר.

מל פולישוק-בלוך: מאיפה מגיע תקציב ג'וינט ישראל?

רמי סולימני: מתוך הגיוס שלנו ממשאבים מפדרציות אחרות.

משה גפני: אמרת קודם שהתקציב הוא שלושה מיליון דולר.

רמי סולימני: אמרתי, בין שניים לשלושה.

משה גפני: אז כמה נותן כל אחד, שליש?

רמי סולימני: כל שותף נותן שניים עד שלושה.

משה גפני: זאת אומרת, ממשלת ישראל נותנת שליש, הג'וינט שליש והפדרציה שליש.

רמי סולימני: נכון.

רמי סולימני: יש שותפות, יעל אנדורן יושבת בתוך הוועד המנהל שלנו, רואה את כל התמונה הכוללת, יש תקציב מיוחד שמוסכם על-ידי משרדי הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: הכל טוב ויפה, ג'וינט ישראל ממומנת על-ידי הכספים שאתם מביאים מהפדרציות היהודיות בארצות-הברית.

מל פולישוק-בלוך: האם כל התקציב של ג'וינט ישראל זה מארצות-הברית, או חלק ממנו גם ממדינת ישראל?

רמי סולימני: התקציב שלנו מגיע מארצות-הברית, והשותפויות שאנחנו בונים בבניית תוכניות, זה המינוף.

רמי סולימני: אבל שלא נשאר רק עם השותפות בנושא של התקציב לשאלה שלך, השותפות היא אסטרטגית במובן הזה שלמשל במקרה הזה, אנחנו לא מפתחים תכניות למשל במקרה הזה של משרד החינוך, תכנית שמשרד החינוך לא שותף לה ולא יכול בסופו של דבר להטמיע אותו.

רמי סולימני: יושבים פה נציגים שתכף גם ידברו, איך פיתחנו תכנית שהיא משותפת גם.

מל פולישוק-בלוך: בואו נתקדם, משום שאנחנו רוצים לשמוע את כולם ואולי אחר-כך גם לדבר על הדברים.

רמי סולימני: אני רק אגיד משפט.

רמי סולימני: השותפות עם ניו-יורק למשל היא לא רק תקציבית, אפילו זה נראה כאילו האמריקנים מביאים לנו כסף, היא גם שותפות מקצועית.

רמי סולימני: כי אנשים שעובדים אתם שם, בנושא של ילדים בסיכון, יושבים אתנו בוועדות ומקיימים איתם דיונים.

רמי סולימני: פה אנחנו מביאים דוגמה אחת, קייס אחד להרבה מאוד תכניות אחרות.

רמי סולימני: לדוגמה של פיתוח חדשני שעוסק באוכלוסיות המוגדרות בכל מיני שמות.

רמי סולימני: אבל במקרה שלנו, זה אוכלוסייה בסיכון.

רמי סולימני: הסיכון שלהם הוא סיכון לנשירה.

רמי סולימני: ועדת דברת מדברת הרבה מאוד על נושא של אוכלוסייה במצוקה, על שוויון הזדמנויות.

רמי סולימני: לדעתי התכנית שאני מראה לכם אותה פה, ונשמע את הדוברים תכף, היא דוגמה אחת מהרבה דוגמאות אחרות, כדי לתת תשובה ייחודית לאוכלוסייה הזאת.

רמי סולימני: לא תשובה קונבנציונאלית, אלא תשובה ייחודית שפותחה במשך עשר שנים.

רמי סולימני: שנקראת "התפיסה הפסיכו-סוציאלית".

רמי סולימני: התכנית באה לענות על צורך.

רמי סולימני: קרוב ל-50 עד 60 אלף בני-נוער מוגדרים כתת משיגים.

רמי סולימני: מה זה תת משיג - זה ילד בעל יכולת שלא מימש את הפוטנציאל שלו מסיבות חברתיות, משפחתיות ואחרות.

רמי סולימני: שהוא בעל פוטנציאל תקין שבהתערבות חינוכית, ניתן להעביר אותו למקום אחר.

רמי סולימני: התכנית הזו מבוססת על ידע קודם שנעשה עם נוער מנותק - תכנית מפנה - שהוכיחה שבהתערבות חינוכית ניתן לשלב מחדש את בני-הנוער שהמערכת התייאשה מהם והם יכולים לתפקד בתוך המערכת הזאת.

רמי סולימני: יש עוד מושג אחד וזה הרקע שהתכנית מאמינה שהאחריות לכישלון של התלמידים, ואני אומר פה משפט מאוד חזק, הוא לא של הילדים ולא משפחותיהם - אלא של מערכת החינוך.

רמי סולימני: מערכת החינוך היא אחראית על אי הצלחה של התלמידים האלה.

רמי סולימני: התנועה שצמחה בשנות ה60- ו70- בארצות-הברית ובאנגליה, עשתה מחקרים שלמים שלבתי-ספר יש כוח להשפיע על ילדים עם רקע סוציו-אקונומי נמוך.

רמי סולימני: ככה בעצם התפתחה התכנית על רקע של הבנות, שיש צורך, שיש ידע עולמי שכן לעשות משהו עם הילדים האלה.

רמי סולימני: התפיסה לא חושבת שכדי לקדם את התלמידים - ההתייחסות צריכה להיות רק בהיבטים הקוגניטיביים.

רמי סולימני: זאת תפיסה משלימה שמתייחסת להיבטים הרחבים של מכלול החיים של הילד.

רמי סולימני: גם הרגשיים בעיקר, שמהם הוא סובל הכי הרבה, אבל הוא לא מפגר, הוא לא חולה נפש - זה ילד שמסיבות רגשיות, חברתיות ותרבותיות, תקוע במקום שהוא תקוע בו.

רמי סולימני: ולכן התפיסה הזו משלימה את החלקים של ההיבטים הקוגניטיביים, החברתיים והמשפחתיים.

רמי סולימני: זה עיקרו של התפיסה.

רמי סולימני: לגבי מרכיבי התכנית, זה לא קשור כדי להביא אותם אבל היא מתבססת בעצם בשינוי דפוס העבודה של המורים.

רמי סולימני: המורים לא ימשיכו לעבוד עוד כמורים אינדיבידואלים שעובדים על הידע שלהם, מתמטיקה, אנגלית, אלא עובדים עבודת צוות.

רמי סולימני: שלומדים להכיר את התלמיד הכרות רב-ממדית ומפתחים בעצם תכנית אישית לכל תלמיד.

רמי סולימני: המורים לוקחים אחריות לעשות אבחון לתלמידים ולהכין תכנית לכל תלמיד.

רמי סולימני: יעדי התכנית מאוד ברורים, אבל באופן מפתיע תראו שאני פה מתחיל עם המורים.

רמי סולימני: ההבנה שלנו כדי לשנות מצבם של התלמידים, הוא לא לפתח עוד תכנית לימודית כזו או אחרת, עוד אסטרטגיה של טיפול, אלא להתחיל במורים עצמם.

רמי סולימני: לשנות את העמדות ותפיסות העבודה של המורים.

רמי סולימני: וכמובן שאם אתה משיג את זה - אתה מקבל את היעדים האחרים שלהם, וצמצום הנשירה וקידום הישגים לימודיים שאי אפשר להתחמק מזה.

רמי סולימני: מה שד"ר חיים נבון כל פעם אומר לי, "תעשה עבודה טיפולית, תטפל בחלק הרגשי, ללא הישגים לימודיים, לא הבאת אותם למקום שהמערכת מתקבלת אליה".

רמי סולימני: השיטה היא התערבות אינטנסיבית בתוך מערכת החינוך עם המורים, כדי להביא אותם למקום אחר.

רמי סולימני: המורים רוכשים כלים ללמד את התלמידים ולא לטפל בהם.

רמי סולימני: במקרה הטוב, יש יועצת חינוכית שמטפלת, במקרים רבים היא לא מצליחה להגיע לילדים האלה, הילדים האלה זקוקים בעצם להתייחסות אחרת.

רמי סולימני: לפרדיגמה אחרת של עבודה.

רמי סולימני: מי שיכול לעשות את זה - זה מורים שרוכשים כלים ומיומנויות מסוג אחר.

רמי סולימני: הממצאים בעיקרון מראים שיש התקדמות ביחס לתלמידים האלה.

רמי סולימני: וזה חשוב להגיד את זה.

רמי סולימני: נמצאת אתנו כאן מרים כהן נבות שהיא החוקרת של מכון ברוקדייל, תגיד בקצרה מה היו ממצאי המחקר.

מרים כהן נבות: באופן כללי, המחקר הגדול ביותר היה בבאר-שבע, שמה עקבנו אחרי התלמידים והמורים שהשתתפו בתכנית מכניסת התלמידים לבית-ספר בכיתה ט' למשך ארבע שנים, עד שסיימו בכיתה י"ב.

מרים כהן נבות: ובאופן כללי מה שהיה אפשר לראות, קודם כל, יש שונות בין בתי-ספר, במידה שהם מאמצים את כל העבודה על-פי התכנית.

מרים כהן נבות: אבל באותם בתי-ספר שמאמצים את העבודה על-פי התכנית, בהחלט רואים תוצאות מאוד משמעותיות וברורות.

מרים כהן נבות: גם אצל המורים וגם אצל התלמיד.

מרים כהן נבות: ברמה של המורים, רואים שהמורים מאמצים תפיסת תפקיד אחר, הם רואים את העבודה שלהם בצורה אחרת ופועלים אחרת.

מרים כהן נבות: מבחינתם האישית, יותר תחושה של סיפוק ופחות שחיקה.

מרים כהן נבות: ברמה של התלמידים, והרי זו המטרה הסופית והעיקרית של העבודה, רואים שהתלמידים חשים בחוויה אחרת בבית-הספר, בעיקר ברמה של היחסים שלהם עם המורים.

מרים כהן נבות: הדבר משפיע על ההתנהגות הלימודית שלהם, שאנחנו רואים הבדלים בין התלמידים שבתכנית לעומת תלמידים אחרים, פחות בעיות נוכחות, פחות בעיות התנהגות, פחות אלימות.

מרים כהן נבות: וגם עלייה בהישגים לימודיים בצורה משמעותית במספר מישורים.

מרים כהן נבות: קודם כל, ברמה של מיומנויות יסוד וגם ברמה של למידה בבית-ספר, על-פי ציונים וגם ברמה של בגרות.

מל פולישוק-בלוך: באיזו כיתה הם מתחילים?

מרים כהן-נבות: התכנית היתה מכיתות ט' עד י"ב, ועקבנו אחרי ילדים במשך ארבע שנים.

מל פולישוק-בלוך: אתם עבדתם עם ה-120 בתי-ספר רק בבאר-שבע?

מרים כהן-נבות: בכל הארץ, אבל המחקר שלנו על הפיילוט היה בבאר-שבע.

מל פולישוק-בלוך: אלו עוד יישובים?

מרים כהן-נבות: בכל הארץ.

מל פולישוק-בלוך: אני מאוד מעריכה את מה שאתם עושים, זו בטח הגישה נכונה ועל זה אין מחלוקת.

מל פולישוק-בלוך: אני כאן בוועדת החינוך, וגם בתפקידי הקודם, כיושבת ראש וועדת מדע וטכנולוגיה, עסקתי הרבה בחינוך.

מל פולישוק-בלוך: אני יכולה לומר שהביאו לשולחננו, וזו לא תהיה הגזמה, מאות פרוייקטים חינוכיים של אנשים טובים, גופים נהדרים, שעושים דברים נהדרים במערכת החינוך.

מל פולישוק-בלוך: לפי מה שאני מספרת לכם, מערכת החינוך שלנו היתה צריכה להיות מקום ראשון בכל העולם.

מל פולישוק-בלוך: ואנחנו יודעים שזה מצב הפוך לחלוטין.

מל פולישוק-בלוך: המצב הולך ונעשה יותר גרוע.

מל פולישוק-בלוך: משהו כאן לא עובד.

מל פולישוק-בלוך: אני לא יודעת למה?

מל פולישוק-בלוך: אתם עושים 120 בתי-ספר, זה לא אחד או שניים.

מל פולישוק-בלוך: אחרים עושים עוד 100 וזה עושה ב50-.

מל פולישוק-בלוך: כבר כיסינו את כולם.

מל פולישוק-בלוך: אז איפה התוצאות?

מל פולישוק-בלוך: אז אולי באמת צריכים להתחיל מגן חובה או טרום חובה.

מל פולישוק-בלוך: אולי זה עוד אחת הבעיות, כי כולם מדברים אתי על התיכוניים, על חטיבות הביניים.

מל פולישוק-בלוך: תתחילו מהאפס.

רמי סולימני: תהיה התייחסות בהמשך בדיוק לשאלה שלך.

רמי סולימני: עלו כאן כמה דברים לדעתי, היה שם סעיף אחד שחשבתי לשים עליו תשומת הלב, שהתכנית הזו שלא התכוונה, וזה גם ברור למה זה קורה, של ירידה משמעותית בנושא של אלימות.

רמי סולימני: זה אחד הממצאים החזקים, זה ברור גם למה.

רמי סולימני: התכנית טומנת בחובה הרבה מאוד פוטנציאל להתמודד עם הבעיה הקשה שיש לנו היום בחברה הישראלית.

רמי סולימני: וצריך להבין גם למה.

רמי סולימני: אני מסיים בזה את הפרזנטציה שלי, כשאני מביא את חמש המסקנות המרכזיות שלי כדי לתת לדוברים כדי להגיד את דבריהם והם גם יענו לחלק מהשאלות שאת שאלת אותם.

רמי סולימני: הטענה המרכזית שאני אומר אותה כאן, כאילו זה השינוי הגדול, כדי לחולל מהפכה במערכת החינוך לא צריך לחשוב שחסרה שיטה כזו, שיטת סינגפור או שיטה אחרת.

רמי סולימני: צריך קודם כל לעבוד על המורים ולכן התהליכים יהיו תהליכים מקבילים, כמו שאני קורא להם.

רמי סולימני: שינוי בתפקיד התלמידים, מתחיל וחייב בשינוי עמדות המורים, בתפקוד המורים.

רמי סולימני: יצירת תנאים שמורים יוכלו בעצם להרגיש כבוד למקצוע שלהם, ירגישו שהם בעלי יכולת, שיש להם מה להגיד.

רמי סולימני: תלמידים ירגישו שהם אוהבים את בית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: במסגרת ועדת החינוך, אני הייתי בשבוע שעבר בכתה בלוד, בחדר שהוא יותר קטן מהחדר הזה, וישבו למעלה מ-30 תלמידים אחד על השני, כששם מונהג יום לימודים ארוך שבו לומדים עד שעה 15:30.

מל פולישוק-בלוך: זה היה מה שאתה אומר "התנאים הטבעיים"?

מל פולישוק-בלוך: אלה לא תנאים שאפשר בכלל לעשות משהו.

מל פולישוק-בלוך: 25 מורים יושבים בחדר המורים, שבגודלו הוא חצי או שליש מהחדר הזה.

מל פולישוק-בלוך: התנאים הפיזיים.

נעימה ברזל: אז השאלה מופנית למי?

מל פולישוק-בלוך: אני רותחת על העניין, לכן אני אומרת לך, זה כל-כך ברור.

מל פולישוק-בלוך: זה לא כיתה רגילה, זה מקלט שהוסב לזה וזה לא מיועד לא לזה ולא לזה.

מל פולישוק-בלוך: פשוט מזעזע.

רמי סולימני: אני לא ארחיב את הדיבור שלי, אתן לאחרים לדברים.

רמי סולימני: לאור זה שהכל מובן מאליו.

מל פולישוק-בלוך: לא הכל מובן מאליו, התנאים הפיזיים זה כל כך אלמנטרי ומערכת החינוך לא מבינה את זה.

רמי סולימני: כשמציגים פה סוגייה שנעשה עליה גם שתי עבודות דוקטורט.

רמי סולימני: ג'וינט ישראל לא פועל למטרות רווח, השקיע פה השקעה, שלדעתי אם אני מגיע לוועדת דברת.

רמי סולימני: ועדת דברת רואה בקבוצה של אנשים שפיתחו במשך עשור, איזה שהיא תפיסה, יכול להיות שהבית הזה יכול לעודד את התפיסה שהתפתחה בו, בהשקעה מדהימה, כדי לעשות שינוי.

רמי סולימני: ותכף נשמע את העדויות של האנשים שחוו את זה.

רמי סולימני: אני לא עושה פרסום לארגון שלנו כי זה לא המטרה שלנו.

מל פולישוק-בלוך: אתם הצגתם אני מניחה את "האני מאמין" שלכם והפנימו את זה, מה עשו עם זה?

רמי סולימני: הוזמנו לשם כדי להגיד מה חדש, מה חידשתם?

רמי סולימני: הרי לא הבאתי לפה עוד שיטה כזו או שיטה אחרת, אלא הבאתי תפיסת עולם שהיא לא כל-כך מקובלת והיא עושה שינוי בתפיסת העבודה של האנשים ומחייבת בעצם את המערכת לשנות סדרי עדיפויות, תקציבים ודרך עבודה.

רמי סולימני: אני אומר גם פה, וזה נוגע למה שאת אמרת לי, שללא תמיכה של קובעי מדיניות לאנשים שיושבים בבית הזה קודם כל, שיהיו מוכנים להקשיב לדבר הזה שהתפתח, ללמוד אותו עד סוף, לבקר אותו ולתת תמיכה למערכת החינוך, לתת תמיכה לרשויות המקומיות לעשות את זה, לא יקרה כלום כי ימשיכו לדבר על התלמידים האלה עוד עשרות שנים על שוויון הזדמנויות.

רמי סולימני: שינוי כל קורה בתכנית 30 על 70 בשלוש שנים, היא תכנית שחייבת להיות בפיילוט של ארבע-שש שנים בתמיכה מתמשכת, כי היא דורשת שני דברים.

רמי סולימני: אל"ף, מומחיות ודבר שני, הכרה איך מעבירים תהליכים כאלה מורים שהם הרבה פעמים שחוקים שהולכים לעבוד עם תלמידים שהם בעצמם הנהג הרע.

רמי סולימני: תודה רבה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לומר לך, הדברים האלה הם כל-כך בסיסיים ומבחינתי הם כל-כך מובנים, שאני לא יכולה להבין אחרי 56 שנים במדינת ישראל, עם אנשים כל-כך מוכשרים באמת יש אנשים טובים בכל המערכות.

מל פולישוק-בלוך: ואנשים שגם יודעים, הרי אנשים גם באקדמיה, גם במערכת החינוך, איך הם לא מבינים שחמש הנקודות האלה שאתה מדבר עליהם, הם תשתית לכל דבר.

מל פולישוק-בלוך: שהתחלת מהמורה, ואני לא מבינה את זה.

מל פולישוק-בלוך: למה אם כולם יודעים מה צריך מה לעשות, מה לא דופק פה.

נעימה ברזל: אולי משום שקובעי המדיניות מתייחסים לזמן הפוליטי של החינוך ורוצים הצלחות בטווח קצר.

נעימה ברזל: ומה שאנחנו מציעים כאן זה תהליכים שדורשים שינויי חשיבה, דפוסים והתייחסות לאוכלוסייה שלמה.

נעימה ברזל: אולי משום שמערכת החינוך שלנו מונעת על-ידי מדיניות של הישגים ונלחצת עקב כך ורוצה להוכיח.

נעימה ברזל: ולוחצת עקב כך את המנהלים ואלה הם התוצרים.

נעימה ברזל: השינוי צריך להתחיל מהבית הזה.

נעימה ברזל: ממשלת הלייבור של אנגליה הכריזה לפני שלוש שנים, על מדיניות כוללת של החינוך שנקרא מהלך כולל.

נעימה ברזל: אי אפשר לפתור את הבעיה הזאת בלי הצבתה על סדר היום.

מל פולישוק-בלוך: זה מה ששרת החינוך עכשיו מנסה לעשות, מערך כולל.

נעימה ברזל: אנחנו תומכים בזה.

מל פולישוק-בלוך: גם הנשיא שזר ז"ל, נדמה לי עשה לנו שינוי עם חטיבות הביניים, הוא גם ראה לטווח הארוך והנזק באמת היה לטווח ארוך.

מל פולישוק-בלוך: יש לנו ישיבה שאני רוצה להזמין את כולכם אליה, עם מקבלי פרס נובל.

מל פולישוק-בלוך: הפרופסורים צ'חנובר והרשקו וזה יהיה בחדר השני ואנחנו עושים טקס גדול.

מל פולישוק-בלוך: ומי שרוצה לבוא, מוזמן, אני אשמח מאוד.

מל פולישוק-בלוך: ולכן אנחנו מוגבלים בזמן ולא יכולנו גם לשנות את זה.

רמי סולימני: אנחנו נעמוד בלוח הזמנים.

רמי סולימני: בחרנו היום להביא כאן גם את השותפים ברמת מטה של משרד החינוך, גם אנשים מהשטח שעברו את החוויה בעצמם.

רמי סולימני: וגם כמובן את מכללת אורנים שאימצה, אחרי הרבה מאוד שנים, את התפיסה והפכה אותו ממש לתפיסת עבודה.

חיים נבון: אני ליוויתי את התכנית מיום תחילת הפעלתה ממשרד החינוך והתרבות, עם ד"ר רמי סולמיני ועם הגב' יאירה אונגר.

חיים נבון: להגיד את האמת, אני לא האמנתי בהתחלה בתכנית.

חיים נבון: זה שינוי ואנשי חינוך בדרך-כלל נוטים לשמרנות.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: ב – נכון, אני הדגשתי תמיד את הנושא של הישגים לימודיים, תעודת בגרות משהו מפתח שיפתח איזה דלת, אבל בצד העשייה הלימודית, ההישגים הלימודיים יש מקום בוודאי לטיפול בילד, לגישה הטיפולית, אם זה ברגש, אם זה בבית שעבר חוויות שעבר הילד הזה בביתו.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: לא ניתן להגיע להישגים לימודיים, לדעתי, אם הילד חווה חוויות או התעללות מינית וכדומה ערב לפני כן.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: לא יגיע לשום תעודת בגרות עם המורה הכי מוצלח, צריך לתת מקום גם לנושא הזה.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: התכנית חוללה בפירוש שינוי באוכלוסייה שאני מטפל בה.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: אוכלוסיית תלמידי מרכזי החינוך, כיתות ההכוון.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: זה התלמידים שעד לפני עשור, סווגו כחוטבי עצים ושואבי מים של המערכת.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: חדשות לבקרים עשו תכניות של רפורמה טכנולוגית.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: הרפורמה התבטאה מתלמיד שהוא למד במגמה שנקראת נגרות - "אומנות העץ".

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: וספרות - "עיצוב שיער" וכדומה.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: גבירתי יושבת-ראש הוועדה, אני מצפה שאת תשמעי דברים מאוד נחמדים על התכנית.

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: אני קונקרטי, מה את יכולה, אם איזה מסר חיים נבון הולך אתו למערכת?

אבל המהפך שחל בי בעקבות התכנית: כדי להגיד, ישבתי, התחבטתי בוועדת החינוך של הכנסת ומה אני הולך היום להגיד לבית-ספר שרוצה להמשיך בתכנית, על זה אני מבקש תשובה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה ברשותך להבין קצת יותר.

מל פולישוק-בלוך: כשאתם מדברים על רב-ממדי, הכרות רב-ממדית עם התלמיד, ולתת כלים, הרי אתם לא הפכתם את המורים להיות פסיכולוגיים.

חיים נבון: קודם כל שידע איזה כלים קיימים לטפל בתלמיד.

חיים נבון: שלא לתלמיד שבא מדוכא ואומר מיד "מופרע".

חיים נבון: אלא יודע אפילו לעמוד באיזה צומת דרכים לכוון את הילדים.

פלורה מור: אני אגיד את זה במשפט אחד, לא פסיכולוגים, אלא משום שאותם התלמידים חיים בבית-ספר כל היום, והם מגיבים עם הבעיות שלהם, מורים צריכים לדעת להתמודד כל רגע עם מה שמתרחש.

פלורה מור: וזאת תפיסה שלמה איך מטפלים, זה לא פסיכולוג.

מל פולישוק-בלוך: אבל מורה שיש לו כמה ילדים בכיתה במקרה הזה, 30?

פלורה מור: אנחנו למדנו שזה לא עניין של מספר, אלא זה עניין של תפיסה.

מל פולישוק-בלוך: נניח יש לו 35 ילדים, במקרה הטוב.

מל פולישוק-בלוך: המורה צריך לבקר בביתו של הילד, צריך להכיר את ההורים.

פלורה מור: קודם כל הוא צריך להכיר את הילד.

מל פולישוק-בלוך: ודאי, את המסגרת של הילד.

מל פולישוק-בלוך: אני מדברת שהוא צריך להכיר את המסגרת שבה הילד מתפעל כדי להכיר אותו.

מל פולישוק-בלוך: אתה יכול גם לדבר אתו, לא רק יכול, אתה צריך, זה ברור.

מל פולישוק-בלוך: אבל אתה צריך להכיר את הסביבה, זה הרי מה שאתם אומרים.

מל פולישוק-בלוך: אז מורים במדינת ישראל, כמו שאני מכירה אותם, הם מצליחים לעשות עם 35 ילדים, להכיר את הסביבה.

מל פולישוק-בלוך: פיזית הם מצליחים לעשות את זה?

רמי סולמיני: עד לפני חמש דקות הרגשתי רע בישיבה הזאת, אני חייב להגיד לך.

רמי סולמיני: אני אישית הרגשתי רע בישיבה הזאת.

רמי סולמיני: אני חושב שאנחנו עומדים בעניין, זה פרופסיה חדשה, זה מה שאני רוצה להגיד לך.

רמי סולמיני: העבודה הפסיכו-סוציאלית או העבודה הפסיכו-חינוכית-סוציאלית, היא גישה שלא הוטמעה במערכת בגלל שהפרדיגמה הקיימת לא הולכת לכיוון הזה.

רמי סולמיני: כי הוא נוגע עכשיו במהות של הרעיון החדש.

רמי סולמיני: לא באנו להציג פה עוד תכנית.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני רוצה שניכנס לפרטים.

מל פולישוק-בלוך: למה עצרתי אותך וקצת נפגעת, אני הרגשתי.

מל פולישוק-בלוך: משום שאני לא רוצה ברמה של כותרות, אני רוצה להכיר, כמו שהוא אומר, שאני אתחבר למה שאתם אומרים.

מל פולישוק-בלוך: ברמה של הכותרות, תאמין לי, אני הייתי מורה לפני הרבה שנים, אני 20 שנה הייתי מורה, אני הקמתי ועד הורים יישובי בעיר שלי, ואני 20 שנה פעילה.

מל פולישוק-בלוך: עכשיו לי ילד בכיתה ב', אני מאוד מעורבת ופעילה.

מל פולישוק-בלוך: חבל לי על הזמן לדבר על הדברים שאנחנו כאן ברמה של כותרות.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה יותר לתכלס ולכן אני רציתי לשמוע יותר את האנשים בבשר של הדברים.

מל פולישוק-בלוך: ואני מתנצלת שהרגשת רע.

אבשלום נאור: אני היום מנהל אגף במשרד החינוך.

אבשלום נאור: בעבר שימשתי בתפקיד שד"ר חיים נבון משמש.

אבשלום נאור: וכדי שנתחבר צריך לדבר על שתי אוכלוסיות מורים והתלמידים מיהם?

אבשלום נאור: גם אנחנו היינו מורים, להבדיל היינו מורים גם בבתי-ספר נורמטיביים וגם בבתי-הספר שבהם מדובר.

אבשלום נאור: ומה הבדל?

אבשלום נאור: למורים בזמנו לפני 12 שנה, למורים היתה רק תעודת זהות.

אבשלום נאור: שום השכלה והם היו אמונים להגיע עם הילדים למשהו.

אבשלום נאור: לא מדובר על 30 ילדים בכיתה, אנחנו מדברים על מקסימום שמותר 20 תלמידים בכיתה.

אבשלום נאור: בפועל היו עשרה, שבעה, שישה, שכל אחד מהם שווה 30 תלמידים בכיתה.

אבשלום נאור: הכלים שהיו למורים היו אפסיים.

אבשלום נאור: חומרי לימוד, ספרי לימודי, כל בית-ספר אם היה מנהל בעל שיעור קומה, ייקח משהו לתלמידים .

אבשלום נאור: במרבית המקרים לא היה.

אבשלום נאור: זאת אומרת, מכאן תתחברי, התלמידים האלה לא קיבלו שום דבר מלבד מתעודת סיום.

מל פולישוק-בלוך: על איזו תקופה אתה מדבר?

אבשלום נאור: אני מדבר על לפני 12 שנה.

אבשלום נאור: זאת אומרת, מה שצריך לראות איזה מהפך חל ב12- השנים האחרונות, לא רק שכר, היו עוד דברים נוספים.

אבשלום נאור: אבל התכנית הזאת מיקדה הרבה מאוד דברים והתייחסה באמת כמו שאמר רמי, הפן הרחב של תלמידים, הורים, מורים.

אבשלום נאור: שוב התלמידים והמורים, שכל המורים הוכשרו על-ידי הגוף הזה.

אבשלום נאור: כל המורים הוכשרו, כל המורים הפכו להיות אקדמאים.

אבשלום נאור: רוב המורים קיבלו הכשרה פדגוגית טיפולית.

אבשלום נאור: המנהלים עברו סדנאות.

אבשלום נאור: זה תהליך שלקח 6-7 שנים כדי לקצור ולקטוף פירות.

אבשלום נאור: היום רואים את זה כמובן מאליו, הילדים עושים בגרות.

אבשלום נאור: הילדים האלה סיימו 12 שנות לימוד וקיבלו תעודה של 10 שנות לימוד.

אבשלום נאור: למרות שסיימו 12, לא קיבלו אותם לצבא.

אבשלום נאור: זאת אומרת, המהפך שחל פה זה מהפך שמי שלא היה שם, לא מבין על מה מדובר.

אבשלום נאור: את מדברת בראש של מורה בבית-ספר ממלכתי, אין קשר.

אבשלום נאור: ממש אין שום קשר, צריך לראות כדי להבין במה מדובר.

רחל פלג: אני כיום מנהלת חטיבת הביניים מקיף על-שם ניומן, שייך לרשת עמל בבאר-שבע.

רחל פלג: ובאתי בעצם לפי בקשתו, אני מפעילה את התכנית גם בחטיבה.

רחל פלג: אחר-כך אני אספר מה עושה ובכלל בבית-ספר כתפיסה.

רחל פלג: בית הספר כבר עובד לאור התפיסה הזאת של כמה וכמה שנים.

רחל פלג: זה הוטמע, אנחנו כבר לא עובדים כפרוייקט אלא זה אורח חיים.

רחל פלג: ובאתי בעצם לספר קצת על הניסיון שלי.

רחל פלג: תכנית סחף זה בעצם תפיסה כלים דרך לקדם את התלמידים, שאם אתה מאמין בה ומיישם אותה, זה משנה אותך, את האישיות שלך, את דרכי החשיבה שלך, כמורה.

רחל פלג: אני הייתי אז מורה כשהתחלתי לפני 12 שנים ונכנסתי לזה.

רחל פלג: את העמדה הבסיסית שלך, בהבדל מול תכניות של אין ספור, כמנהלת אני יכולה להגיד שיש כל יום תכניות אחרות, שיטות אחרות, שמנסים את זה ומנסים פה ומנסים שם וזה בסדר.

רחל פלג: ואתה מפעיל אותם ויכול להפסיק אותם ולנסות דבר אחר.

רחל פלג: בהבדל מזה, אם נלמד את העקרונות של התפיסה הזאת ונכנסת להרפתקה הזאת, אתה הופך לאיש חינוך אחר, לאדם אחר, לאיש חינוך אמיתי, אפילו להורה אחר, אפילו לאישה או לאימא אחרת.

רחל פלג: ואף אחד לא יכול לקחת את זה ממך.

רחל פלג: כלומר, זה טבוע בך.

רמי סולימני: כמה שנים עברת את התהליך הזה את בעצמך בהדרכה?

רחל פלג: במשך 8 שנים, היינו צמודים לג'וינט.

רחל פלג: אני בוודאי לא צריכה לספר לכם שבאמת מלחמת המוכשרים והמחונכים והמבוססים, זה לא בעיה גדולה.

רחל פלג: תאמינו לי, כל שיטה עובדת וכל תפיסה עובדת והם יצליחו.

מל פולישוק-בלוך: אני חולקת עלייך.

רחל פלג: אני מתוך ניסיון אני אומרת לכם שהם יצליחו.

רחל פלג: אבל הסוגייה שמטרידה כל בית-ספר וצריכה להטריד כל בית-ספר, זה באמת איך עובדים עם הנכשלים, עם הנוער בסיכון, שמאפיינים שלכם, כפי שרמי הסביר אותם, כבר ידועים, זה הסתגלות למסגרת נורמטיבית, זה פערים, זה חוסר מוטיבציה, זה עבריינות לפעמים, זה ניתוק, זה הרבה מאוד דברים.

מל פולישוק-בלוך: רמי, אתה אמרת שהבית-ספר יכול להשפיע בעיקר, וכאילו זה יותר חשוב או זה יהיה ההשפעה העיקרית, והיתר פחות, לא שיסתדר, אבל הדגש הוא על בית-ספר מה שקורה בו.

מל פולישוק-בלוך: אבל אותו ילד, גומר את הלימודים, במקרה הטוב, בשעה 15:00 את הלימודים, והוא הולך הביתה.

רחל פלג: אז בואי תשמעי עד הסוף ותביני שזה לא ככה.

רחל פלג: אני רוצה לספר על ניסיון שהיה לי לפני 12 שנה.

רחל פלג: התחלתי בבית-הספר למקיף עמל, בכיתה ט', קיבלתי 22 תלמידים עם כל המאפיינים.

רחל פלג: באמת 22 תלמידים שאספו אותם, זו היתה כיתת הכוון.

רחל פלג: אתם יודעים שפעם שהיה תיכון, כיתה ט', היו אוספים את הילדים מקבלים, זה בית-ספר מקיף, שמקבלים את כל הילדים.

רחל פלג: וכולם התקבלו ואספו אותם לכיתה אחת ואני קיבלתי אותם עם התחלת הדרכה, עם ההתערבות של הג'וינט, יחד עם בית-הספר, עם הדרכה צמודה, עם הרבה השקעה מטעם הג'וינט, כדי לנסות לעשות משהו אחר.

רחל פלג: עכשיו, אם תפגשו אותם, זה 22 תלמידים, שסיימו שהם בוגרים שאני גאה בכל אחד מהם, שהגיעו ליחידות מובחרות, שהמשיכו ללמוד באקדמיה.

רחל פלג: שחלקם פתחו עסקים, שהקימו משפחות, שהם אנשים מאוד מצליחים.

רחל פלג: אז נשאלת השאלה מה גרם להצלחה?

רחל פלג: מה גורם להצלחה?

רחל פלג: זה סביבה שיצרנו עבורם.

רחל פלג: זה לאו דווקא הסביבה הפיזית, זה גם היה קצת מטעם הג'וינט פיתחנו סביבה מיוחדת, היו לנו משאבים, מחשבים וכו', ונתנו להם להרגיש שהם מיוחדים, אבל זה לא זה.

רחל פלג: העיקר זה היה הסביבה הרגשית שהיתה מעוגנת בתפיסה.

רחל פלג: היינו צוות חינוכי, דמויות משמעותיות עבורם, ממש כהורים.

רחל פלג: דמויות שחוות את החוויות הרגשיות שלהם, מהוות משענת, פעלנו מתוך אמונה שלמה שתלמידים יכולים להצליח ולנו המבוגרים, יש הרבה יכולת להשפיע עליהם.

רחל פלג: אם ניקח באמת אחריות אמיתית שהמשמעות לא לוותר, להיות מעורבים בחיים שלהם, גם אחר-הצהרים, ללכת איתם לבית משפט, ללכת לקציני המבחן איתם.

רחל פלג: להגיע בבוקר ולראות חמישה-שישה ככה זרוקים על השולחן, מסוממים לחלוטין, ולהגיד מה אני עושה עכשיו ולא להתייאש ולא לפחד ולקחת סיכונים.

רחל פלג: המדריכים שהדריכו אותנו החדירו בנו את האמונה שתלמיד שחווה, שיש מי שדואג לו בחיים, מי שמכיר אותו, מי שמתעקש בשבילו, בסופו של דבר יביא אותו להגשמה עצמית מוקדם או מאוחר.

רחל פלג: חינכנו תלמידים, כמו אמהות, הצוות הפך להיות הורים.

רחל פלג: יצרנו אווירה נעימה ויחד עם זה הרבה גבולות.

רחל פלג: גבולות שמהוות סמכות מאוד ברורה, לאו דווקא כוח, היה לנו דרישה מותאמת.

רחל פלג: קיבלנו את הילדים, אבחנו אותם וידענו כל אחד, אפילו הילדים חלקם לא ידעו לקרוא ולכתוב, ועשינו להם תכניות לימודים שמתאימות לרמה שלהם.

רחל פלג: הם היו בכיתה ט'.

רחל פלג: וליווינו אותם במשך ארבע שנים, גם דרישה לימודית כמובן דרישות לימודיות ורצינו להגיע איתם למקסימום.

רחל פלג: אבל בגרות מלאה, רצינו להפוך אותם לאנשים קודם כל, אנשים שמתפקדים ולא לעבריינים ולא בני-נוער שמסתובבים ברחובות כל היום.

רחל פלג: הדרישות והגבולות יצרו הרבה עימותים, תגובות קשות, התנכלויות, ביטול המורה, העליבו אותנו, פגענו אותנו, קיללו אותנו, גם אני ספגתי הרבה.

רחל פלג: אבל למדנו וידענו שכשאדם נמצא בסיכון, הוא צריך מישהו בסביבה שייקח סיכון עבורו.

רחל פלג: והיינו מוכנים לקחת את הסיכון.

רחל פלג: וכשחרגו מההתנהגות, תמיד היינו איתם והיה להם קול כל הזמן.

רחל פלג: "אל תיכנעו, אתם מסוגלים, אתם מיוחדים, חזרו למסלול".

רחל פלג: קול כזה שעם הרבה חום ודאגה.

רחל פלג: ובוגרים שהיו כאן בכנסת, אמרו, "יש לנו תמיד את הקול של רחל ברקע".

רחל פלג: "אל תוותרו, אל תיכנעו, אתם בסדר, אתם יכולים להמשיך הלאה".

רחל פלג: החוויה הזאת שהתרחשה אצל המבוגרים וזה חשוב אצל נוער בסיכון, אם חוויה כזאת מתרחשת במשך זמן, זה לא צריך ארבע שנים, זה שש שנים, זה לא מהיום למחר.

רחל פלג: חוויה שהאמינו בהם, שאהבו אותם, שהתעניינו בהם, שהכירו אותם היטב, שיעצו להם, שהדריכו אותם.

רחל פלג: הנתינה של הצוות מעבר, ההשקעה מעבר, החוויה הזאת מביאה להתמודדות אמיתית ולא לבריחה מהתמודדות, שהיא ההצלחה.

רחל פלג: ולא על איזה ציון בבגרויות וכמה בגרויות.

רחל פלג: באמת, אני לא מזלזלת בזה שילדים יהיה להם בגרות.

רחל פלג: בהחלט, הם חלק עשו בגרויות, חלק חוו את החוויה.

רחל פלג: אני זוכרת את התלמידים שלי שנכנסו לבגרות הראשונה והחזיקו ביד ואמרו, "אני באמת יושב ואני כותב בגרות".

רחל פלג: אני אומרת, "כן, זה הבגרות, תעשו, זה בסדר".

רחל פלג: הם לא האמינו שהם בחיים נמצאים בחוויה הזאת, זה היה רחוק מהם.

רחל פלג: וכל התלמידים שלי, 22 תלמידים, אף אחד מהם לא סיים בגרות מלאה.

רחל פלג: זה היה בלתי אפשרי, בגרות אחת שתיים שלוש, וכולם כך סיימו את הבגרויות.

רחל פלג: הם סיימו את העבודה, הם התגייסו ליחידות מובחרות.

רחל פלג: הם באו אחר-כך אחרי כמה שנים, היו פוגשים אותי במסדרונות, ו"מה אתה עושה פה?" "באתי להירשם לבגרות".

רחל פלג: "מה חסר לך", הייתי מייעצת להם לאיזה מכינה ללכת, לאן ללכת, איפה ללכת.

רחל פלג: אני בקשר אתם עד עכשיו.

רחל פלג: אני כל דבר קטן מתקשרים מספרים לי.

רחל פלג: אם אני מסכמת, אני רוצה להגיד שלעבוד עם נוער בסיכון בצורה נכונה, אמיתי ומשמעותי, זה דורש הרבה כוחות נפש.

רחל פלג: צוות חינוכי צריך לקבל הרבה סיוע, תמיכה וייעוץ כל הזמן, אחרת הוא לא יכול לעמוד בזה.

רחל פלג: כי זה משהו תובעני ביותר.

רחל פלג: זה עבודה שדורשת הרבה סבלנות, התמדה, ולא תמיד יש תוצאות מהירות.

רחל פלג: ולא תמיד מה שהמערכת מצפה שיקבלו בגרות מלאה, זה לא תמיד, וזה לא צריך.

רחל פלג: צריך אולי להעריך אולי בתי-ספר, אני מדברת אל הוועדה, ולתגמל אותם על הצלחתם להחזיק את הילדים האלה, להביא אותם לשינוי ומוביליות.

רחל פלג: שיהיה מוביליות במצב שלהם.

רחל פלג: שהם מוגדרים, לעקוב אחר ההתפתחות של התלמידים גם אחרי שהם עוזבים, ואז לראות את ההצלחה של בית-הספר.

רחל פלג: זה גם חלק מהעניין.

רחל פלג: לאורך שנים, ייתכן שאם היו מעריכים בתי-ספר, כך היו הרבה יותר בתי-ספר מעמידים במרכז העשייה שלהם, את ההתמודדות עם הנוער בסיכון.

רחל פלג: זה היה המדד להצלחה שלהם, ולא כמה אחוזי בגרות הם מקבלים.

רחל פלג: גם, אני לא מזלזלת בזה.

רחל פלג: וצוות חינוכי של בית-ספר שנמדד כל הזמן, כל הזמן כמנהלת אני יכולה להגיד את זה, על הישגים ברמה ארצית, כאן ועכשיו, תכנים וכו', כל בוקר יש משהו.

רחל פלג: לומד מהר מאוד, כי הדרך הקצרה להצלחה - זה ללמד את הטובים, את מי שאפשר ולוותר על האחרים, שמקלקלים את הממוצע ואת הסטטיסטיקה ועוד ועוד.

מל פולישוק-בלוך: כמה תלמידים יש במוסד שלך?

רחל פלג: אחרי 5 שנים, נפתחה חטיבת הביניים.

רחל פלג: זה בית-ספר מקיף גדול, 800 תלמידים.

רחל פלג: מתוכם 820 תלמידים בחטיבת הביניים.

רחל פלג: אני מתחילה בחטיבת הביניים את התפיסה.

מל פולישוק-בלוך: כמה מתוך ה-800?

רחל פלג: 30 אחוז לפחות.

מל פולישוק-בלוך: זה בבאר-שבע?

רחל פלג: זה בשכונה מבוססת, שמקבלת אוכלוסייה משיכון ד'.

פלורה מור: יש לנו את אותם מספרים בהרבה מאוד אזורים בארץ, גם המבוססים.

רמי סולימני: רק כדי לקשור בין המצגת שאני עשיתי.

רמי סולימני: היא עברה תהליך, דאגנו למה שקורה לה בתהליכים שהיא עברה.

רמי סולימני: זה השקעה, זה לא קורה בהכשרה של שלושה חודשים, שישלח אותך לקורס, זה השקעה שהיתה.

רמי סולימני: היא אומרת, "8 שנים", אינטנסיבי זה היה ארבע שנים בקבוצה של מורים, כשעשו שינוי, היא עשתה שינוי בתפיסת העבודה שלה.

רמי סולימני: אנחנו לא המצאנו אותה כמורה, היא היתה מורה, היא היתה שם.

רמי סולימני: אבל ביחס לתלמידים, היא עברה שינוי.

מל פולישוק-בלוך: כל המורים אצלך עברו את התהליך?

רחל פלג: היו כמה תהליכים.

רחל פלג: אני התחלתי ללמד בתי-ספר נכנסתי מתוך התפיסה.

רחל פלג: באתי לבית-הספר התיכון הזה כדי להיות בתוך התפיסה וכדי לעבוד עם התלמידים האלה.

רחל פלג: זה היה ארבע שנים.

רחל פלג: חמש שנים עבדתי.

רחל פלג: בשנה הראשונה היו רק שתי כיתות, אחר-כך בעצם הכללנו בתוך התפיסה הזאת את כל הילדים.

רחל פלג: שהם 30 אחוז מאוכלוסיית בית הספר.

רחל פלג: אחרי חמש שנים, נפתחה חטיבת הביניים בתיכון שלימדתי ואני מוניתי להיות מנהלת חטיבת הביניים.

רחל פלג: וכמובן שהייתי כבר אדם אחר, אז התפיסה התחלתי אותה על חטיבת הביניים.

רחל פלג: וכל המורים של החטיבה, כל המחנכים, עברו את ההשתלמות הזאת במשך ארבע שנים.

מל פולישוק-בלוך: מורה שיש לו חטיבת ביניים כמו שלך, ויש לו 40 ילדים בכיתה, הוא יכול לבצע את זה בפועל?

רחל פלג: ודאי שהוא יכול, אנחנו מכירים את התלמידים שאנחנו מזהים אותם.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, הדגש הוא על החלשים?

רחל פלג: בפוקוס של הישיבות, ותבואי לישיבה פדגוגית של בית הספר אצלי בחטיבת הביניים, מי שנמצא על השולחן זה הילדים האלה, איך מקדמים אותם, מה עושים איתם, מה עשית איתם, איזה ביקור בית, איך היה.

רחל פלג: אני מכירה את כל התלמידים האלה.

מל פולישוק-בלוך: יש לי שאלה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: בכיתה הטרובילית שזה נניח 30 אחוז ולפעמים פחות, המורה עסוקה בילדים מהקבוצה הזו, יותר מאשר בילדים האחרים.

מל פולישוק-בלוך: הגישה שלך היא, כפי שאת אמרת, "שאחרים יסתדרו".

מל פולישוק-בלוך: את אמרת "לא צריך לדאוג להם, כי הם יסתדרו בכל מקרה, הם יצליחו בלימודים".

רחל פלג: אנחנו בית-ספר ניסויי, זה שיטות הכי ייחודיות, הבאנו הישגים ומצוינות.

רחל פלג: יש לי המון פרוייקטים מצוינים.

רחל פלג: אין כאן סתירה.

רמי סולימני: התכנית עובדת רק בכיתות עד 20 תלמידים, 22 תלמידים.

פלורה מור: להערה הזאת, אני חושבת שמאוד חשוב להסביר בהכללה כרגע.

פלורה מור: בכיתות אינטגרטיביות, בשל העובדה שיש כ30- אחוז, ואני אומרת לך כהכללה, מה שקורה היום זה שהמורה לא פנוי ללמד את התלמידים הטובים יותר.

פלורה מור: נהפוך הוא, כשהוא לא מתמודד עם אותו אחוז, יש הסח הדעת, יש בעיות אלימות.

פלורה מור: מי שיעשה תצפיות בשיעור ממוצע של מורה מסורתי רגיל, אנחנו נראה כחצי מהזמן מושקע בטיפול בבעיות משמעת.

פלורה מור: כך שצריך להבין שברגע שיש הבנה, תפיסה, כלים, עבודה שיטתית עם אותם התלמידים, יש שליטה, יש סמכות.

רחל פלג: יש מסגרות בבית-הספר שמחזיקות אותם.

רחל פלג: ואז המורה הוא פנוי יותר ללמד.

נעימה ברזל: אנחנו מדברים על בנייה של פרופסייה.

נעימה ברזל: קחי לך אנלוגיה לגבי החינוך המיוחד.

נעימה ברזל: זה לא אותם ילדים, אבל בחינוך המיוחד נבנתה פרופסייה והוא כלל מערכת החינוך, ומורים של החינוך המיוחד הם גם מורים של כיתות רגילות, וישנה עכשיו תכנית השילוב.

נעימה ברזל: כלומר, התברר שמורה של החינוך המיוחד הוא טוב יותר לכיתה הרגילה.

נעימה ברזל: וזה קשת שלמה של מחקרים הוכיחו את זה.

נעימה ברזל: הטענה פה של התפיסה הזאת שאם אנחנו נפתח נכון את הפרופסיה הזאת בתוך המערכת, וננחיל אותה כדרך עבודה של מורה שמשלב בעבודה שלו, גם אוריינטציה פסיכולוגית-חברתית - הוא יהיה מורה יותר טוב גם לחזקים.

נעימה ברזל: נכון, זה תהליך.

נעימה ברזל: ותהליך שצריך לבנות אותו בהמשך.

נעימה ברזל: לכן המכללה שלי התגייסה לעניין.

מל פולישוק-בלוך: כל אחד שמסיים את המכללה שלך, הוא בעל ההשקפה הזאת?

נעימה ברזל: אני אוכל להגיד את זה עוד ארבע שנים, כי התחלנו בזה לפני שנה.

מל פולישוק-בלוך: כמה יש תלמידים יש אצלך?

נעימה ברזל: במכללה יש 5,000.

נעימה ברזל: אני שייכת למכללת אורנים, אני ראש החטיבה ללימודים מתקדמים ומרכזת את התכניות לתואר השני.

נעימה ברזל: אנחנו חברנו לאנשי ג'וינט, לאשלים, לצוות שריכזה בתכנית צח"ח באזור הצפון, ד"ר מיכל רזר.

נעימה ברזל: למעשה חיפשנו אחד את השני.

נעימה ברזל: וחברנו, יש לנו על זה סיפורים מפליגים, אבל לא נספר אותם כאן.

נעימה ברזל: בסופו של עניין, הגענו ביחד למסקנה שעל מנת שאנחנו לא נשאיר את זה מבחינת התפיסה, בגדר של פרוייקט, אלא מהלך שהולך ונבנה, אנחנו מעונינים ליצור פרופסייה ולהכניס את התפיסה ואת התחום, כתחום שבונה ידע, בונה תורה אל תוך מערכת ההכשרה בתואר הראשון, ועוד יותר בתואר השני.

נעימה ברזל: כלומר, כשאנחנו מדברים פה על מורים, זה מורים אחרי שהם עברו כבר את השלב הראשון של ההסתגלות להוראה והיכרות עם המערכת ומוכנים באישיותם לקבל על עצמם.

מל פולישוק-בלוך: אצלך לפחות זה מורים חדשים?

נעימה ברזל: זה גם מורים חדשים בתואר ראשון וגם במורים בתהליכים של לימודים מתקדמים.

נעימה ברזל: כלומר, מורים בעלי תואר ותעודת הוראה שבאים להמשך לימודים.

נעימה ברזל: וכיום כבר ישנה תכנית לתואר שני חדשנית, שמונחת על שולחן המועצה להשכלה גבוהה, שהכותרת שלה, "זה חינוך והוראה לתלמידים בהדרה".

נעימה ברזל: זה השם שבחרנו בעצתו של היועץ המדעי שלנו, פרופסור יונה רוזנפלד, שהוא מאנשי מכון ברוקדייל ששייך לג'וינט.

נעימה ברזל: כלומר, החבירה שלנו גם בתחום האקדמי היא עם אנשי הג'וינט.

נעימה ברזל: והכוונה שלנו בפיתוח התכניות, זה לא תכניות שמנותקות, אלא הן עובדות כל הזמן בתוך השדה, בתוך הנוף הבית-ספרי.

נעימה ברזל: זה תכניות משולבי פרקטיקום ובונות את הידע מהפרקטיקום והתנסות תוך כדי למידה.

נעימה ברזל: ופרוייקטים של עבודת גמר יישומית.

נעימה ברזל: כלומר, אנחנו מציעים גם למועצה להשכלה גבוהה, מודל חדש של הכשרה שהוא בנוי על מודלים שאנחנו מכירים אותם.

נעימה ברזל: וכל זה מתוך הערכה שאם נצליח מדי שנה, במסגרת התואר הראשון, ועוד יותר מסגרת הלימודים המתקדמים בתואר השני, אם בתי-הספר להביא אתו למערכת עשרות ואחר-כך מאות מורים כאלה.

נעימה ברזל: כלומר, זה לא פרוייקט, זה מהלך מובנה, שלם.

מל פולישוק-בלוך: כמה אנשים מתוך ה-5000, חמשת אלפים זה רק תואר ראשון?

נעימה ברזל: חמשת אלפים זה תואר ראשון, שני, מכון לאומנות.

מל פולישוק-בלוך: כמה יש לך כאלה כבר מורים במערכת?

נעימה ברזל: אנחנו התחלנו לעבוד בעיקר בתחום של תעודות הוראה בחוגים של החינוך החברתי, החינוך המיוחד, התואר השני, בתחומים של לימודים מתקדמים, הכשרות מנהלים, הכנסנו את זה מאות אנשים.

נעימה ברזל: אנחנו מדברים היום על מאות ואנשים שעברו דרגות שונות של הכשרה.

נעימה ברזל: אבל לא זאת המטרה שלנו, המטרה שלנו באמת ליצור מערך הכשרה שלם.

נעימה ברזל: כלומר, ליצור פרופסייה, כמו החינוך המיוחד.

מל פולישוק-בלוך: זה ברור, אני רק רוצה לראות איפה התהליך.

נעימה ברזל: נכון להיום יש לנו 137 איש בקורסי הכשרת מנהלים.

נעימה ברזל: כל מנהל שעובר הכשרת מנהלים באורנים - לומד את התחום כמנהל.

נעימה ברזל: כראיית המנהל מה תפקיד המנהל ליצור את הסביבה המתאימה בבית-ספרו ולאפשר את היציאה של התלמידים האלה ממעגלי הכישלון.

מל פולישוק-בלוך: מנקודת מוצא של מנהל?

נעימה ברזל: לא, זה לגבי מנהלים.

מל פולישוק-בלוך: אני רק אומרת, את עברת את התהליך סוציליזציה מורכבת, התחלת מלמטה כמורה ולכן את ככה הפנמת את זה יותר.

מל פולישוק-בלוך: השאלה אם מנהל עם אותם הערכים שאת מדברת עליהם?

נעימה ברזל: אין ספק שהתהליך הזה לא ייצא לפועל בלי המנהלים.

נעימה ברזל: בלי אנשים כמו רחל פלג, שום דבר לא יקרה, שום דבר.

נעימה ברזל: זאת אומרת, צריך את האנשים המסורים עם הרגישות, עם העין הבוחנת.

נעימה ברזל: אבל בתי-ספר מונעים על-ידי המנהלים וסדר העדיפויות החינוכי, הקצאת המשאבים הפנימית, ההכוונה, מה סדר היום בדיון של המועצה הפדגוגית, איפה תהיה הכיתה.

נעימה ברזל: אם הכיתה הזאת תהיה על-ידי בתי-השימוש או במקלט או בבניין המרכזי של בית-הספר.

נעימה ברזל: אלה הם כל השאלות רבות משמעות.

נעימה ברזל: התהליך הזה לא נבנה בלי מנהלים.

נעימה ברזל: לכן ומה שאנחנו בונים פה יחד עם הצוות של מיכל רזר, הוא תהליך שמקיף בתי-ספר.

נעימה ברזל: כלומר, כל פעם עוד יותר ויותר בתי-ספר מצטרפים למעגל ההכשרה שהם שולחים אלינו את המורים ללימודים המתקדמים.

נעימה ברזל: המנהלים שותפים לתהליך והמורים חוזרים אל בתי-הספר האלה.

נעימה ברזל: בלי החבירה הזאת, המהלך לא יצלח, אבל זה דורש זמן וזה דורש שינוי סדר עדיפויות במדיניות החינוך.

מל פולישוק-בלוך: מהמשפט האחרון הזה שלך, מפה אני רוצה לעבור הלאה, איך עושים שיהיה שינוי סדרי עדיפויות.

מל פולישוק-בלוך: הרי זה לא רק עניין של כסף, יש המון כסף.

מל פולישוק-בלוך: אני יכולה להגיד שמערכת הכשרת מורים, אני עכשיו עוברת על התקציב, 717 מיליון ש"ח מושקע בבתי-ספר להכשרת מורים.

מל פולישוק-בלוך: זה סכום ענק, 717 מיליון.

מל פולישוק-בלוך: אני שואלת מאותם אלה שכמותך, מהסוג של אורנים, לא ממקום אחר.

מל פולישוק-בלוך: איך אפשר ומה צריך לעשות כדי שיותר בזריזות יפנימו את מה שאת בעצם אומרת.

פלורה מור: לומר את המילה "זריזות".

פלורה מור: אחת הטענות שלי יש, ואני רוצה להשמיע אותן, אנחנו כ-20 שנה, לא 12 שנים עוסקים בפיתוח של תפיסת העולם, עם הצלחה אדירה.

פלורה מור: חברו אלינו הרבה מאוד גופים, לא כולם מיוצגים כאן כרגע.

פלורה מור: אתם רק שומעים חלק מהגופים.

פלורה מור: ובכל זאת, על אף ההצלחות האדירות, אני אומר את זה בלי להתבלבל, יש קושי לבוא במגע עם קובעי מדיניות, אפילו לאיזה שהיא למידה צנועה ולו, אני לא רוצה להגיד של יום.

מל פולישוק-בלוך: במשרד החינוך?

פלורה מור: כן.

פלורה מור: עוד פעם, משרד החינוך זה מאוד רחב.

מל פולישוק-בלוך: הם הגורמים.

מל פולישוק-בלוך: ועדת החינוך, זו ישיבה ראשונה, נגדיר את זה כישיבה ראשונה בסדרה, לא רק ליום הג'וינט העולמי, זו היתה חשיפה ואני נכוויתי.

מל פולישוק-בלוך: אבל אני אומרת, איך עושים כדי שהגישה הזאת שלכם, שהיא לא צריכה להיות מנותקת, היא צריכה להיות מחוברת לגישות נוספות, של ילדים מסוג אחר, אבל זה צריך להשתלב.

מל פולישוק-בלוך: איך עושים שמערכת החינוך, משרד החינוך, וזה לא מופנה כנגדך חלילה, אלא להפך, אתם כל הזמן מדברים על גורמי קובעי המדיניות.

נעימה ברזל: אני אמקד את זה.

נעימה ברזל: ראי, משרד החינוך בחלק שלו, שאנחנו כמכללה עובדים מולו, נתן לנו שירות.

נעימה ברזל: הוא הכיר בשירות של לימודים מתקדמים בתחום כהרחבת הסמכה.

נעימה ברזל: וחיים נבון שותף לזה.

נעימה ברזל: כלומר, זה איזה שהיא עליית מדרגה.

נעימה ברזל: ככל שתהיה הכרה בתהליך של בנית הפרופסייה על-ידי המסגרות המקצועיות, על-ידי המערכת של המועצה להשכלה גבוהה.

נעימה ברזל: ואני מאוד מקווה שוועדת דברת תמליץ על זה.

נעימה ברזל: ככל שבהמלצות לגבי התקצוב הדיפרנציאלי של בתי-ספר, העניין ימצא את מקומו, ובתי ספר שיוגדרו.

מל פולישוק-בלוך: אבל זאת בדיוק הטענה שלי.

מל פולישוק-בלוך: יש כבר את הכלים, יש תקצוב דיפרנציאלי, יש הכרה, יש מודעות.

מל פולישוק-בלוך: יש אפילו, את אומרת, את הערוץ דרך המועצה להשכלה גבוהה.

נעימה ברזל: אבל זה לא עוד קורה.

נעימה ברזל: כלומר, התכנית מונחת והמועצה להשכלה גבוהה, כשהיא תכיר תכנית שהיא משולבת פרקיטקום, שחלק בלמידה בבתי-הספר שזה לא רק ידע אקדמי טהור.

נעימה ברזל: אני מלאת חששות, אני למודת ניסיון בשיח עם המועצה להשכלה גבוהה.

נעימה ברזל: זה לא פשוט, זה לא יהיה קל.

חיים נבון: המשרד צריך להכיר, ללמד ילדים חלשים, זה לא המורה שהמנהל מבקש לשלוח אותו לאיזה גזירה.

חיים נבון: אלא זה המורה המעולה ביותר.

חיים נבון: זאת פרופסייה שצריך ללמוד אותה.

מל פולישוק-בלוך: זה בדיוק הטענה שלנו.

מל פולישוק-בלוך: עשינו כאן ישיבה בנושא של שילוב ילדים חריגים במערכת הרגילה.

מל פולישוק-בלוך: יש חוק השילוב התלמידים.

מל פולישוק-בלוך: ואחת הדרישות שלנו, זה באמת הכשרת המורים שידעו איך להתמודד עם אותן אוכלוסיות.

מל פולישוק-בלוך: זה דבר אלמנטרי, לכן כשאתה דיברת, כל מילה מיותרת פה.

מל פולישוק-בלוך: בישיבה הקודמת שהיתה לנו לפני שבוע, אחת המסקנות שלנו היתה, צריכים לפתח או לשים דגש על הכשרת מורים.

מל פולישוק-בלוך: אתם באים ונותנים את הכלים להכשרת מורים, עכשיו צריכים לחבר את שני המרכיבים האלה ביחד.

מל פולישוק-בלוך: אז זה המטרה שלי.

מל פולישוק-בלוך: מה שאני מציעה ככה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להציע שהישיבה הזאת לא תהיה רק ישיבת היכרות בלי המשך, היא צריכה להיות עם המשכיות.

מל פולישוק-בלוך: גמרנו את השלב החגיגי.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מטמיעים את הגישות האלה ומגדילים את האפשרות.

מל פולישוק-בלוך: ועם המועצה להשכלה גבוהה ובלי המועצה להשכלה גבוהה.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, זה לא חייב להיות, לא את הכל צריך להפיל על המועצה להשכלה גבוהה.

מל פולישוק-בלוך: יש הרבה דברים שאפשר להפיל עליהם, אני יכולה לתת לך עוד כמה.

מל פולישוק-בלוך: אבל זה תלוי רק בזה.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, אם הם יכירו בזה כמאסטר או לא מאסטר, או בתואר ב.

מל פולישוק-בלוך: א.

מל פולישוק-בלוך: או לא - זה חשוב, חשוב למורה, כי זה בהחלט יש לזה השלכות.

מל פולישוק-בלוך: אבל זה לא מתחיל ונגמר בזה.

מל פולישוק-בלוך: זאת הטענה שלי ואפשר גם לפתח כמו שאת באת והצגת, אני מאמין של מורה, גם כשהוא לא עושה מזה תואר אקדמי, ולהרחיב את היריעה.

מל פולישוק-בלוך: זאת התפיסה שלי.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, זה צריך להיות בשני הערוצים האלה.

מל פולישוק-בלוך: גם בערוץ שאת מדברת עליו, האקדמי.

מל פולישוק-בלוך: מבחינתנו, וגם בערוץ שאתה בעצם אולי ממונה, אם אני מבינה נכון, לא אתה, חלק מזה, נכון?

חיים נבון: לאוכלוסיות החלשות אני ממונה.

מל פולישוק-בלוך: אז כן אתה.

מל פולישוק-בלוך: אז דרך הערוץ שלך לנסות לתת לך יותר השפעה על יותר.

מל פולישוק-בלוך: זה המלחמה שלנו, אם אני מבינה נכון.

מל פולישוק-בלוך: אלה שני הערוצים.

רמי סולימני: ברשותכם, יש כאן כמה מצביעים.

רמי סולימני: אנחנו נעמוד בזמן, אבל יש כמה דוברים שהבאנו אותם במיוחד.

מרים קצ'נסקי: למעשה אנחנו התחלנו את התכנית ברשת, ברמה של מדיניות רשתית, מרגע תחילתה.

מרים קצ'נסקי: ב-1993 אנחנו היינו כבר בפנים, ולאט לאט הרחבנו את מספר בתי-הספר בתכנית, בשיאה היא הגיעה ל-22 בתי-ספר.

מרים קצ'נסקי: מה שרציתי לומר כאן.

מרים קצ'נסקי: אל"ף, עבדנו גם מול בתי-הספר של משרד החינוך, מול האוכלוסיות החלשות, שזה תואר כאן.

מרים קצ'נסקי: ומול בתי-הספר של התמ"ת.

מרים קצ'נסקי: אנחנו קולטים כ-6,000 תלמידים מהחלשים ביותר של מדינת ישראל.

מרים קצ'נסקי: תלמידים שהמערכת שמשרד החינוך פלטה, ואלה לומדים בבתי-הספר התעשייתיים והם תלמידים, המילה "מוחלשים" היא endure statement .

מרים קצ'נסקי: אני חושבת שמה שהתכנית הזאת עשתה בבתי-הספר האלה, היא פשוט הפכה אותם.

מרים קצ'נסקי: היא יצרה שם תרבות אחרת של למידה.

מרים קצ'נסקי: זה לא רק פרופסייה.

מרים קצ'נסקי: זאת תרבות בית-ספרית שהפרופסייה של המורה היא חלק מהסיפור הזה.

מרים קצ'נסקי: ליצור תכניות גמישות לתלמיד; לראות את התלמיד כבן-אדם עם כל הבעייתיות שלו; לקבל אותו עם חיוך בבוקר; לא למדוד אותו לפי הציון שלו - אלא לפי המאמצים שהוא מנסה להוכיח.

מרים קצ'נסקי: למנוע נשירה.

מרים קצ'נסקי: אנחנו מנענו נשירה בצורה מדהימה, אנחנו הצגנו את זה לוועדת דברת.

מרים קצ'נסקי: וזה גם בתמ"ת וגם בתלמידים של חיים נבון, שעד היום אנחנו עובדים כל הזמן יחד, כדי לקדם את האוכלוסיות האלה.

מרים קצ'נסקי: יצא פעם, היה מה שנקרא "בית חינוך", אני עוד זכיתי ככה בשוליים, ממש בסוף להיות פרק זמן קצר במוסד הזה.

מרים קצ'נסקי: למעשה בתי הספר האלה הפכו לבית-חינוך, רק לא קוראים לזה כך.

מרים קצ'נסקי: אם אנחנו מסתכלים על בית-ספר כמו עפולה, "טכנולוגיה-עפולה", 270 תלמיד, לא לומדים שם 30 תלמיד בכיתה, לומדים שם 20 תלמיד בכיתה, 22 תלמיד בכיתה.

מרים קצ'נסקי: לראות את העשייה העשירה שמתנהלת שם, את הדיאלוג שנוצר שם, בין המורה ובין התלמיד, לראות את הצוות עובד ביחד.

מרים קצ'נסקי: יש לי בתי ספר מקיפים ענקיים החל מנהרייה עם 3,800 תלמיד וכלה במקיף של עמק חרוד של 400 תלמיד או 600 תלמיד.

מרים קצ'נסקי: הצוות לומד לעבוד יחד.

מרים קצ'נסקי: המורה לא עומד לבד במערכה.

מרים קצ'נסקי: הם חושבים ביחד איך לטפל בילד הזה; איך לטפל בכיתה; זה יותר טוב בשבילם.

מרים קצ'נסקי: המורים לטכנולוגיה, לאלקטרוניקה, לנגרות, לעיצוב שיער, נוטלים חלק בכל התהליך הזה.

מרים קצ'נסקי: יש כאן דינמיקה שסוחפת את כל בית-הספר.

מרים קצ'נסקי: וזו הגדולה של התכנית.

מרים קצ'נסקי: ואני מזמינה אותך, תבואי לעפולה, תבואי לטכנולוגי ת"א, תבואי למח"ט לאשדוד, ותראי איך זה מתבצע.

מל פולישוק-בלוך: נקבע פגישה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לספר לכם, אנחנו היינו בבני-ברק, בית-ספר חילוני "רמז" בבני-ברק.

מל פולישוק-בלוך: ופגשנו שמה תלמידה, בוגרת אתג"ר, שסיפרה.

מל פולישוק-בלוך: את היה לך קצת דמעות בעיניים, אני בכיתי שם ועכשיו אני גם כן.

מל פולישוק-בלוך: זה היה יותר ממרגש, לראות תלמידה שהיא דיברה בעיקר, גם על ההישגים שלה, על הבגרות שהיא עשתה.

מל פולישוק-בלוך: הכי חשוב היה מה שנגע ללבי, שהיא דיברה על האמונה שלה בעצמה.

מל פולישוק-בלוך: היא אומרת, "אני לעצמי לא האמנתי שאני אהיה מסוגלת".

מל פולישוק-בלוך: יושבת בכיתה, לגמור בגרות, היא גם הוציאה ציונים מעולים.

מל פולישוק-בלוך: אבל האמונה שלה בעצמה, שהבחורה הזאת נעשתה ממשהו מפורק למשהו שהוא בן-אדם.

מל פולישוק-בלוך: זה היה בית-ספר לחיים מה שנקרא.

מל פולישוק-בלוך: אבל זה בהחלט אתגר.

מרים קצ'נסקי: אני רוצה רק לסיים את דבריי במספר מלים בודדות.

מרים קצ'נסקי: זה לוקח שנים.

מרים קצ'נסקי: זה לא אינסטנט ובאמת הסיוע הזה, קודם הכל הג'וינט שהוביל את זה, משרד החינוך וגם התמ"ת עזר כאן.

מרים קצ'נסקי: ורואים היום את התוצאות.

מרים קצ'נסקי: חבל רק שמפסיקים עם זה.

מל פולישוק-בלוך: אני רק אומרת שצריך, גם ודאי להרחיב את זה, זה לא צריך להיות פרוייקט של מישהו, זה צריך להיות הפרוייקט של המדינה.

מל פולישוק-בלוך: וזאת הגישה שצריכה להיות במערכת החינוך כולה.

מל פולישוק-בלוך: אני בכלל חושבת שהגיע הזמן שנשנה את השם, בית-ספר ל"בית-חינוך".

מל פולישוק-בלוך: ואז אולי באמת אנחנו נתייחס.

יאירה אונגר: אני רוצה לחדד נקודה שקצת הובלעה.

יאירה אונגר: כדי שאותה תלמידה תגיד את מה שהיא אמרה לך, כדי שרחל תאמר את מה שהיא חוותה.

יאירה אונגר: מישהו צריך ללוות את בית-הספר, את המורים, כדי שהמורה תהיה בשביל התלמידה.

מל פולישוק-בלוך: מי זה "המישהו"?

יאירה אונגר: אלה מנחים מקצועיים מבית-הספר או חיצוני, אבל זה לא יקרה בלי הנחיה צמודה.

מל פולישוק-בלוך: ברור.

יאירה אונגר: זה לא ברור, משום שמשרד החינוך היום קיצץ, אבל כשאין הדרכה האם משרד החינוך יסכים להעמיד מדריך לבית-ספר?

יאירה אונגר: מה פתאום.

מל פולישוק-בלוך: חבר הכנסת משה גפני שיצא מפה, כועס עלי כי הוא רוצה שאני אעביר תקנות של אפשרות העברה של תלמידים מרשות לרשות.

מל פולישוק-בלוך: שזה מיועד בעיקר לתלמידים החברים שלו.

מל פולישוק-בלוך: וזכותם גם ללמוד איפה שהם רוצים.

מל פולישוק-בלוך: אבל אני עוד לא קיבלתי כמה זה עולה.

מל פולישוק-בלוך: ואנחנו מסיעים תלמידים ב-400 מיליון ש"ח.

מל פולישוק-בלוך: סליחה שאני מעבירה את זה לצדדים פרקטיים, אבל את דיברת על פרקטיקה.

מל פולישוק-בלוך: היום בבוקר היתה לי שיחה ארוכה עם רונית תירוש ממשרד החינוך, והיא מספרת לי לה שאין אגורה במערכת.

מל פולישוק-בלוך: ואני אומרת לכם שאם נפסיק לבזבז את הכסף על כל מיני הסעות כאלה ואחרות, וכל מיני קבוצה כזאת וקבוצה כזאת ולא רק חרדים, אני לא אומרת את זה בגלל שזה חרדים.

מל פולישוק-בלוך: ואז נוציא את הכסף על התכנים, מה שאת מדברת, מה שאת דיברת, אז אנחנו באמת נהפוך את הבית-ספר לבית חינוך והכל ייראה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: ואני מתנצלת מכל מי שלא דיבר, אבל אנחנו, איך אמרתי, זאת תהיה ישיבה בסדרה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו נתייחס לתכנים, אנחנו ננסה לחבר גם את חוק השילוב בפעילות שלכם.

מל פולישוק-בלוך: ונתחיל לעבוד כדי לעשות "סביבת חינוך חדשה למדינת ישראל".

מל פולישוק-בלוך: המון תודה ואני מתנצלת שוב, לא התכוונתי לגזול חלילה ממך, אבל ידעתי, כמי שמנהלת כאן ישיבות וידעתי שכשיש כאן 15 איש, ולכל אחד יש הרבה מה לספר, ולא רציתי לקטוע את הסיפורים ונאלצתי לקטוע אותך כי ידעתי שלא יהיה לנו מספיק זמן.

מל פולישוק-בלוך: אז מה לעשות, שוב סליחתי אליך, אבל אני אומרת, בואו נעשה את זה כפתיח ונמשיך להיפגש כדי לקדם את העניין.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.

מל פולישוק-בלוך: הישיבה נעולה.