ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 312, 2004-10-17 12:00

מל פולישוק-בלוך: טובה דולב, הצגת את עצמך, ובעצם את מיישמת את דוח דברת לפני היישום.

קריאה: זה ניסוי שקיבל אישור חלקי בעצימת עין.

חנה יודמן: קודם כול, את חברת הכנסת פולישוק-בלוך אני מכירה הרבה שנים.

חנה יודמן: למדנו יחד לתואר שני.

חנה יודמן: לכבוד הוא לנו.

חנה יודמן: חבל שלא נמצאים כאן יותר חברי כנסת ממך, אבל את היושבת-ראש והכי חשוב שאת פה.

מל פולישוק-בלוך: לדעתך היה משהו בחלב של הקפיטריה באוניברסיטה שגרם לנו לעלות למעלה?

חנה יודמן: בהחלט קיבלנו כלים חשובים מאוד, ואני מקווה שזה רק תורם.

חנה יודמן: אני מקווה להמשיך לתרום, וודאי גם את.

חנה יודמן: חשוב להבין שחולון עברה מהפיכה, מהפיכה כואבת אפילו, לפני כמה שנים, בתהליך החיטוב.

חנה יודמן: יש חלקים טובים מאוד שבאו בעקבות המהפיכה לעיר, ויש חלקים פחות טובים – אבל בהחלט חשובים.

חנה יודמן: אני מאמינה מאוד שמשברים ושינוי עושים את ההבדל, ובעצם אנחנו ממשיכים במהפכה.

חנה יודמן: זה לא תהליך חד-פעמי של "זבנג וגמרנו", אלא אנחנו ממשיכים לבנות אותו בניסיונות, בפיילוטים בכל שנה – כמו הניסיון ליצור יצור כלאיים, טובה דולב.

חנה יודמן: הכוונה ליצור שותפויות נוספות כאלה עם משרד החינוך, שהן שונות מהמקובל.

חנה יודמן: זה לא כל כך קשור לדוח דברת, אלא נוצר כדי למצוא דרך לשיתופי פעולה.

חנה יודמן: בעצם אנחנו נותנים הרבה קביים לחינוך בחיזוק התרבות.

חנה יודמן: אני חושבת שהדברים משולבים זה בזה.

חנה יודמן: אי-אפשר לעסוק רק בחינוך הפורמלי בלי להתייחס לחינוך הבלתי פורמלי.

חנה יודמן: החינוך הבלתי פורמלי קיבל אצלנו חיזוקים לאורך כל השנים, וזו הייתה האג'נדה שלנו: היכולת שלנו לתמוך, לתת ולשפר.

חנה יודמן: לא תגיעו היום למרכזים הקהילתיים שלנו, וחבל, יש שם השלמה של הרבה מאוד דברים.

מל פולישוק-בלוך: כמה מרכזים יש?

חנה יודמן: יש היום 11 מרכזים, עם השלוחות.

חנה יודמן: הם נראים מפוארים ויפים מאוד, ובעצם הם בית.

חנה יודמן: זהו בית שמשלים את בתי-הספר.

חנה יודמן: הכוונה ליצור איחוד.

חנה יודמן: כל הזמן אנחנו עובדים על החיבורים בין המרכזים לבין בתי-הספר – שיהיו השלמה והמשכיות בפעילות.

מל פולישוק-בלוך: למה אתם לא הופכים את בית-הספר עצמו למרכז קהילתי?

חנה יודמן: יש ניסיונות כאלה, הם לא כל כך הצליחו.

חנה יודמן: כנראה לילדים יש עדיין דימוי מסוים של בית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: יש בית-ספר ותיק, "קוגל", הוא נראה מקום שכיף לחזור אליו אחרי הצהריים.

חנה יודמן: לכל בתי-הספר כיף לחזור אחרי הצהריים.

מל פולישוק-בלוך: דווקא ראיתי אחד שלא.

חנה יודמן: אל כל בתי-הספר שלנו כיף לחזור.

חנה יודמן: הם יפהפיים, יש בהם דגמי זכוכית, חיפוי קרמי על הקירות, פיסול.

חנה יודמן: אבל עדיין יש דימוי: בית-הספר הוא המקום שבו נמצאים בבוקר, ואחר הצהריים רוצים משהו אחר.

חנה יודמן: אני מניחה שבמשך השנים יהיה חיבור.

קריאה: מבחינה היסטורית, חולון בנתה מתנ"סים בנפרד.

מל פולישוק-בלוך: היא לא קשורה לחברה למתנ"סים?

קריאה: עכשיו כן.

קריאה: אבל בכל מה שקשור לבינוי הייתה בנייה של מתנ"סים בנפרד מבתי-הספר.

קריאה: במקומות אחרים, ברמת גן, למשל, עושים הכול בתוך בית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: כן, זה חוסך כסף.

קריאה: מצד שני, כאמור, לא רוצים לחזור שוב לבית-הספר.

קריאה: יש בית-ספר עד השעה 14:00, ואחר הצהריים באים למתנ"ס.

קריאה: זו אווירה פתוחה יותר, חברית יותר, הרגשה אחרת.

חנה יודמן: היו לנו ניסיונות כאלה.

חנה יודמן: אני חושבת שיש גם יופי בקשר הזה בין הבתים, בין המנהלים, החיבורים.

חנה יודמן: אני מקווה שיהיו יותר פעילויות: הפסקות פעילות, פעילויות של אחר הצהריים.

חנה יודמן: אבל הילדים פחות רוצים בכך.

חנה יודמן: הם רוצים להיות במקום אחר.

חנה יודמן: גם אולמות הספורט הם חברה אחרת שקיימת אצלנו.

חנה יודמן: אבל לא תגיעו לאף אחד מהאולמות.

חנה יודמן: אי-אפשר להספיק לראות הכול ביום אחד, גם לא ביומיים או בשלושה ימים.

חנה יודמן: אם באמת רוצים להקיף את כל הדברים, צריך להיות פה לפחות שבוע ימים, כדי להבין את הדינמיקה של הפעילות.

מל פולישוק-בלוך: יש מלון?

חנה יודמן: לא.

חנה יודמן: זאת אחת הבעיות שלנו.

חנה יודמן: רק בתל-אביב.

חנה יודמן: אצלנו אין.

חנה יודמן: בבת ים יש מלונות, על חוף הים.

קריאה: במימון מלא של העירייה.

חנה יודמן: כמובן.

חנה יודמן: גם החינוך היסודי נכנס לתהליך הזה שנה לאחר מכן.

חנה יודמן: אנחנו נמצאים כבר בסוף התהליך בחינוך היסודי.

חנה יודמן: גם גני הילדים עוברים תהליכים.

חנה יודמן: אלו תהליכים מיוחדים ואחרים.

חנה יודמן: אני חושבת שחשובה מאוד ההשקעה במשאב האנושי של הסגל הבכיר מאוד, קודם כול.

חנה יודמן: אם נותנים את ההשקעה נכון, ובונים את הצוות כצוות – אחד תומך בחברו.

חנה יודמן: זה בעצם מה שקרה.

חנה יודמן: הייתה תמיכה הדדית חזקה מאוד, הייתה עבודה משותפת, והיא הביאה לתוצרים משותפים לעיר.

מל פולישוק-בלוך: מישהו עושה מאגר?

חנה יודמן: התחלנו עם הדברים.

חנה יודמן: יש לנו חלקים של המאגרים, אבל זה עוד לא הגיע למצב כזה.

מל פולישוק-בלוך: אולי משרד החינוך יוכל להרים את הכפפה.

חנה יודמן: לא שמעתי שהוא נענה לדברים האלה, אבל אולי.

קריאה: מי שהתחיל עם זה בזמנו הייתה הסתדרות המורים.

קריאה: לי יש עותק כתוב, לא ממוחשב, קלסר, שכל היחידות ריכזו.

קריאה: זה מדהים לפתוח ולקרוא.

מל פולישוק-בלוך: לפני שהייתי יושבת-ראש ועדת החינוך והתרבות הייתי יושבת-ראש ועדת המדע והטכנולוגיה.

מל פולישוק-בלוך: הנושא של חינוך למדעים ולטכנולוגיה היה אחד מהנושאים היותר חשובים שניסיתי לקדם שם.

מל פולישוק-בלוך: אחד הדברים הראשונים שעשינו היה להקים צוות היגוי, כדי לבדוק את כל היוזמות הנהדרות בתחומים האלה – ויש יוזמות מדהימות – בכל רחבי הארץ.

מל פולישוק-בלוך: התמקדנו במיוחד בגורמים מחוץ למשרד החינוך, גורמים לא רשמיים, שפועלים עם משרד החינוך בתוך המערכת: חברות היי-טק – "סיסקו", "אינטל", "מיקרוסופט" – עמותות שונות.

מל פולישוק-בלוך: היו בלי סוף רעיונות.

מל פולישוק-בלוך: משרד המדע הוציא "קול קורא" וקיבל מאות פניות.

מל פולישוק-בלוך: הוא אסף את כל החומר הזה, ועכשיו צריך לעבד אותו.

מל פולישוק-בלוך: זה הסתיים לא מזמן.

מל פולישוק-בלוך: במרכז המידע של הכנסת אספנו חומר נוסף.

מל פולישוק-בלוך: השלב הבא הוא או בניית אתר או מציאת הגורם המקצועי במשרד החינוך, התרבות והספורט או במשרד המדע – או יחד – שיוביל את זה וירכז את החומר וכל אחד יוכל לדלות משם רעיונות.

מל פולישוק-בלוך: כי חבל, לא צריך להמציא את הגלגל מחדש בכל פעם.

חנה יודמן: אפשר להאריך בדברים.

חנה יודמן: רק רציתי לשים את הדגש ולומר שאנחנו שמים זרקור גם על החינוך המיוחד.

חנה יודמן: יש הרבה מוסדות שהם סמך לפעילות שלנו בבתי-הספר המיוחדים.

חנה יודמן: גם נראה דברים כאלה, ואנשי המקצוע יספרו יותר על מה שאנחנו עושים.

חנה יודמן: יש לנו גם מחלקת נוער, שעושה גיבוי לפעילות בתחום הנוער – וזה נושא חשוב מאוד, שמקבל אצלנו קדימות רבה.

חנה יודמן: אנחנו חושבים שהנוער זקוק היום לטיפול ייחודי בכמה תחומים, כשהחינוך הוא הטיפול המרכזי שבהם.

חנה יודמן: צריך לשים את הדגש על קבוצת הגיל 12-18, בהדגשים אחרים ממה שניתן היום.

חנה יודמן: יש לחפש אחרי עולם תוכן חדש לילדים האלה.

חנה יודמן: לדעתי בתי-הספר היום נמצאים מאחור בעניין הזה, הם לא ממלאים את הצורך שקיים בקרב קבוצת הגיל הזאת.

חנה יודמן: אנחנו מרגישים את זה ברחוב – רואים את זה בחוסר המעש של הילדים, בחוסר העניין.

מל פולישוק-בלוך: ודאי, אי-אפשר להפיל עליכם את הכול.

חנה יודמן: יש גופים שבטח שוקדים על המלאכה כדי לתת גם לנו כלים חדשים בתחום הזה.

מל פולישוק-בלוך: מה אחוז החינוך והנוער מהתקציב?

קריאה: עם התרבות זה כרגע 38%.

חנה יודמן: כעת אעביר את השרביט לראש העיר.

מוטי ששון: חנה דיברה, בצדק, על המהפיכה שנעשתה כאן.

מוטי ששון: המהפיכה הייתה גם ארגונית וגם פדגוגית.

מוטי ששון: ברור שהיה שינוי של המבנה הארגוני משמונה כיתות וארבע כיתות לשש ושש.

מוטי ששון: זה לא היה פשוט, אני לא צריך להגיד לכם: המערכות הן מערכות שמרניות, הן לא בדיוק פתוחות לכל מיני שינויים.

מוטי ששון: אבל היה חייב להיות משבר כלשהו, כדי שמבנה בית-הספר יתחיל להשתנות.

מוטי ששון: גם המבנה הפיזי היה במצב רע מאוד.

מוטי ששון: אני לא חושב שיש ערים במדינת ישראל שיכולות להתחרות במבנה הפיזי כפי שהוא נראה בחולון, כי אנחנו שמנו דגש על כל דבר.

מוטי ששון: למשל השירותים – קרמיקה בשירותים, מתקן נוזלים ועוד.

מוטי ששון: וכשהילד נכנס לבית-הספר, שיראה ירוק מול העיניים.

מל פולישוק-בלוך: אתה יודע, כשאנחנו באים, מתחילים עם השירותים.

מוטי ששון: מדברים על מערכת חינוך, שיעורים וכו', אבל הפרט הזה מאוד חשוב.

מוטי ששון: התמקדנו בו מאוד.

מוטי ששון: אגב, כשאני נכנס לבית-הספר, הדבר הראשון שאני נכנס אליו הוא השירותים, כדי לראות מה קורה שם.

מוטי ששון: אחרי ההפסקה הגדולה הכנסנו מנקה.

מוטי ששון: אומנם בסוף היום מנקים, אבל מה קורה אחרי ההפסקה?

מוטי ששון: אלו דברים קטנים, אבל מאוד משמעותיים לילד, ליכולת שלו להתרכז.

מוטי ששון: היה גם נושא פדגוגי יותר.

מוטי ששון: אם הייתה הנשרה במערכת החינוך – וכשנכנסתי לתפקיד הנתון הראשון שקראתי בעיתון הוא שיש 2,500 תלמידים בכל שכבת גיל והגישו לבגרות 1,600 תלמידים, ואפילו פחות.

מוטי ששון: מתוך 1,600 תלמידים היו 1,100 שזכאים לתעודת בגרות.

מוטי ששון: שאלתי איפה עוד 900 ילדים.

מוטי ששון: איש לא ידע לענות לי על כך.

מוטי ששון: 900 ילדים בכל שכבת גיל נעלמו בדרך.

מוטי ששון: הייתה מלחמה לא קלה עם המנהלים, ואני שמח שהצלחנו.

מוטי ששון: היעד הראשון שלנו בחינוך היה שיותר תלמידים יסיימו י"ב שנים.

מוטי ששון: אמרתי למנהלים: אני יודע שזו משימה כמעט בלתי אפשרית להתמודד עם התלמידים הבעייתיים, החלשים יותר – אבל זאת הפדגוגיה האמיתית.

מוטי ששון: ללמד תלמידים חזקים, זו לא חוכמה.

מוטי ששון: תלמידים חזקים יכולים גם ללמוד בעצמם.

מוטי ששון: אני רוצה שהם יתמודד עם האוכלוסייה החלשה, הבעייתית, ואת התלמידים האלה לנסות להרים למעלה.

מוטי ששון: היו לנו שני מרכזי חינוך: "אורט תל-גיבורים" ו"ספיבק".

מוטי ששון: זה היה מדהים.

מוטי ששון: אלו בתי-ספר קטנים.

מוטי ששון: במסיבות סוף השנה הייתי הולך רק לבתי-הספר הקטנים.

מוטי ששון: הייתי אומר שם תודה למנהלים, תודה לתלמידים.

מוטי ששון: לא היה אכפת לי שלא זכו.

מוטי ששון: רק 3-4 קיבלו בגרות מלאה.

מוטי ששון: אבל העובדה שהגישו את כל בית-הספר, זה היה ההישג הגדול ביותר שלי במערכת החינוך.

מל פולישוק-בלוך: איפה אתם בדירוג הידוע?

מוטי ששון: זה לא מעניין.

מוטי ששון: מבחינתי העיקר שהילד ניגש לבחינת בגרות.

מל פולישוק-בלוך: אתה מדבר על 8%.

מוטי ששון: אלו התלמידים שחסרה להם בחינה אחת.

מוטי ששון: אנחנו עומדים על 59% בשכבת גיל.

מוטי ששון: ואנחנו ברמה סוציו-אקונומית 7, לא ברמה סוציו-אקונומית כמו רעננה או הרצליה או כפר סבא, ששם זה 8-9.

קריאה: אפילו לא כמו רמת גן.

מוטי ששון: אם ילד עשה שתי בחינות בגרות, אני יוצא מתוך הנחה שאחרי הצבא הוא ישלים את זה.

מוטי ששון: אבל אם הוא לא עשה כלום וזרקו אותו בכיתה י"א, איבדנו את הילד הזה.

מוטי ששון: כמעט אין סיכוי שיעשה בגרות.

מוטי ששון: הקמנו את "הפוך על הפוך".

מוטי ששון: לקחנו שני גני ילדים ושמנו שם מחשבים.

מוטי ששון: אפשרנו לילדים להיכנס לשם.

קריאה: יש לו, אבל לא בשבילנו.

מוטי ששון: לא מספיק בשבילנו.

מוטי ששון: אני רוצה לציין בהערכה את שיתוף הפעולה עם אורלי פרומן, מנהלת המחוז.

מוטי ששון: אנחנו מודעים לכל ההנחתות שמנחיתים, הקיצוצים שמקצצים אצלם כל הזמן.

מוטי ששון: אחד הדברים שאני רוצה לומר לחברת הכנסת הוא שיש גבול להתעללות ברשויות המקומיות.

מוטי ששון: מה שקורה זו התעללות.

מוטי ששון: לא יכול להיות שכל דבר קטן שצריכים לקצץ מוטל על הרשות המקומית.

מוטי ששון: עכשיו קיצצו לנו בשעות, ומקצצים לנו 13% בשכר של השרתים, הלבורנטים והמזכירות.

מוטי ששון: מה מצפים?

מוטי ששון: שאגיד לעובד, שעובד כבר 20 שנה, שיעבוד עכשיו פחות שעות ואשלם לו פחות?

מוטי ששון: מה תעשה מנהלת בית-הספר?

מוטי ששון: ב-12:00 המזכירה תלך, השרת ילך ב-12:00.

מוטי ששון: היא תישאר לבד.

מוטי ששון: עד עכשיו אני אומר שצריך לספוג, לספוג את זה ולספוג את זה.

מוטי ששון: אבל מה לעשות?

מוטי ששון: זה לא יכול להיות, זה כל הזמן נמשך ונמשך.

מוטי ששון: אני פונה אלייך כיושבת-ראש הוועדה.

מוטי ששון: די.

מוטי ששון: איך אביא את הכסף?

מוטי ששון: הרשות שלנו נחשבת חזקה, אבל אין לנו מאיפה להביא את הכסף.

מל פולישוק-בלוך: אתם מהמאוזנים?

מוטי ששון: אנחנו מהמאוזנים, ואנחנו מקבלים את הפרס של משרד הפנים.

מוטי ששון: נדמה לי שבשנה האחרונה המאוזנים היו רעננה וחולון.

מוטי ששון: כל היתר גוררים.

מוטי ששון: ראש העיר הרצליה מספרת לי על סדרי גודל של עשרות מיליונים של גירעון, אני לא מבין איך זה.

מוטי ששון: ויש לה ים, יש לה הרצליה פיתוח, יש שם הרבה מאוד כסף.

מוטי ששון: היא משקיעה הרבה מאוד בחינוך, ועל כל שקל שהיא מקצצת מייד קופצים עליה בעיתונות ורוצים שתלך הביתה, שתתפטר.

מל פולישוק-בלוך: משרד החינוך או האוצר?

מוטי ששון: משרד החינוך מתנער, כי הוא מקבל כל הזמן הנחתות.

מוטי ששון: שמעתי שהסיפור של 13% - זה בכלל לא האוצר, זה משרד החינוך.

מוטי ששון: זה מה שהם טוענים.

מוטי ששון: הם אמרו למשרד החינוך: אתם צריכים לקצץ סכום מסוים, ומשרד החינוך החליט שהוא מפיל את זה עלינו.

מוטי ששון: זו לא חוכמה.

מוטי ששון: אם אמרו לקצץ – קצצו אצלכם.

מוטי ששון: אני יכול להיות יועץ טוב מאוד, ולהגיד להם איפה לקצץ.

מוטי ששון: שיקצצו אצלם, לא להפיל את זה עלינו.

קריאה: זה עולה 1,600 ש"ח.

קריאה: זה התעריף הגבוה, תהיה הנחה.

מוטי ששון: תהיה הנחה דיפרנציאלית.

מל פולישוק-בלוך: תהיה לנו ישיבה בנושא שילוב, ואני מבקשת ממנהלת הוועדה לפנות לשרת החינוך כדי שתשיב איך משרד החינוך תומך בזה.

מל פולישוק-בלוך: נעלה את זה בישיבה ביום שלישי.

מל פולישוק-בלוך: נעסוק שם בשילוב ילדים.

מל פולישוק-בלוך: לפני השילוב צריך לדעת גם איך לאבחן אותם.

מוטי ששון: אבל שמעתי נתון שמאוד הפחיד אותי: 70% מהעבריינים במדינת ישראל הם אנשים לקויי למידה.

מוטי ששון: אז אני יודע שאם לא נטפל בהם הם יהיו עבריינים בפוטנציה, והחברה תשקיע בהם הון תועפות – אם כך, למה לא לטפל בהם בגיל הרך?

מל פולישוק-בלוך: זו השקעה כדאית.

מוטי ששון: נכון, היא כדאית למדינת ישראל.

מוטי ששון: אבל למה היא לא פותרת את הבעיה כבר עכשיו?

מל פולישוק-בלוך: אני יכולה לתת לך הרצאה של שלוש שעות על עוד כמה נושאים כאלה, בתחום של החינוך.

מוטי ששון: אני רוצה לסיים: אשמח מאוד אם מכם תצא יוזמה.

מוטי ששון: אני בטוח שהרשויות המקומיות יעשו matching, אם יהיה צורך, כי אין ברירה.

מוטי ששון: זה בנפשה של מדינת ישראל לאתר את התלמידים האלה.

מוטי ששון: לא מדובר על 5% מהאוכלוסייה; סדרי הגודל הם 15%-20%, וזה המון.

מוטי ששון: אנחנו מצילים את הילדים.

מוטי ששון: זו מצווה.

מוטי ששון: אני מקווה שבדברים חשובים כל כך אתם תהיו מליצי היושר שלנו במשרד החינוך.

מוטי ששון: אני מקדם אתכם בברכה.

מוטי ששון: נהיה כאן כמה שעות, ואני בטוח שנהנה.

מוטי ששון: תודה.

טובה דולב: אגיד כמה מילים על פרויקט שעשינו: בתי-הספר היסודיים והעל-יסודיים בעיר התכנסו, והשאלה שעלתה היא אילו נושאים הכי מעניין להם לקדם דברים ברמה העירונית, מעבר לעשייה הבית-ספרית.

טובה דולב: לא אכנס לכל הנושאים, אמנה רק חלק מהם.

טובה דולב: בחינוך היסודי דיברו על מניעת אלימות, על תהליכים דמוקרטיים בבתי-הספר – כדי שהתלמידים יהיו מעורבים ויקבלו אחריות על החיים שלהם.

טובה דולב: הנושא השלישי היה לאפשר לילדים בחירה במסגרת הלימודים שלהם.

טובה דולב: מעבר לכתיבת התוכניות וכו' הייתה הכנה: איך בוחרים, מה זה אומר, לקחת אחריות על הבחירה – וכך השתלבו בנושא המון ערכים נוספים.

טובה דולב: אנחנו מנסים לעשות איגום משאבים בעניין הזה, גם מבחינת המורים: אם יש מורה טוב למדעים בבית-ספר אחד, אנחנו מנסים שהוא שילמד בבית-הספר המאופיין כבית-הספר למדעים.

מל פולישוק-בלוך: אין לכם בתי-ספר ייחודיים?

טובה דולב: הם לא פותחים את שעריהם לתלמידים אחרים.

טובה דולב: יש בית-ספר דמוקרטי, ולשם התלמידים מגיעים על פי בחירה.

טובה דולב: אבל הרעיון הזה הפוך: לא ליצור תחרות בין בתי-הספר ולאפשר שיתופי פעולה.

טובה דולב: החלום שלי הוא שהתלמידים ילמדו בבית-הספר שהם שייכים לו מבחינת המיקום, אבל יוכלו ללמוד תחום התמחות בבית-ספר שכן במשך יומיים בשבוע.

טובה דולב: כך גם יהיה איגום משאבים, על פי אזורי מגורים, וגם אני מאמינה שיהיה שדרוג של כל העשייה – כי המורים המתמחים ילמדו במקומות המסוימים האלה.

טובה דולב: לא יהיו חייבים לבנות מעבדה לכולם, למשל, יהיה אפשר לעשות זאת בבית-ספר אחד.

טובה דולב: אותו דבר בנוגע לשפות: בית-ספר אחד מתמחה בשפות, אז למה לבנות מעבדות כאלה ואחרות בכל בתי-הספר?

טובה דולב: אפשר לעשות זאת שם, והילדים יוכלו לבחור.

טובה דולב: כמובן, הכול על פי אזור המגורים.

טובה דולב: זה גם יגרום לכך שהמנהלים לא יחטפו תלמידים זה לזה.

טובה דולב: מצד שני זה גם יגרום להם לא "לנמנם" ולהיות רגועים כי יש תלמידים ששייכים אליהם ויהי מה, כי הם מהאזור הנכון.

שלומית ברק: אוסיף בקצרה על דברי ראש העיר בכל הנוגע לחשיבות לאתר ולאבחן ילדים לקויי למידה בגיל צעיר.

שלומית ברק: זו בעיה שבנפשנו, בכל המדינה, לאו דווקא בחולון.

שלומית ברק: אבל בחולון העיר החליטה לשים את הנושא בראש סדר העדיפויות.

שלומית ברק: פתחנו את "מרכז מאור" השבוע.

שלומית ברק: לדעתי הייחודיות שלו על פני מרכזי אבחון פרטיים ועל פני "ניצנים" למיניהם הוא הקשר ההדוק בין המרכז לבין בתי-הספר, מוסדות החינוך בעיר, משרד החינוך, מרכז האבחון והטיפול "אפיק", השירות הפסיכולוגי ועוד.

מל פולישוק-בלוך: אני חדשה יחסית בתפקידי כיושבת-ראש ועדת החינוך והתרבות.

מל פולישוק-בלוך: כשנבחרתי לתפקיד, האדם הראשון מתחום החינוך שפגשתי הוא מכרי משכבר הימים אבינועם גרנות.

מל פולישוק-בלוך: אספר לכם סיפור קטן: כשהבן הבכור שלי, שהיום הוא בן 28, היה צריך להגיע לתיכון, פתחו את תיכון "מטרו-ווסט" ברעננה.

מל פולישוק-בלוך: פורסם בעיתון ריאיון עם אבינועם גרנות על ה"אני מאמין" שלו.

מל פולישוק-בלוך: בדרך כלל אני לא מאמינה למה שכתוב בעיתון, ולכן התקשרתי לתיכון, דיברתי עם אבינועם, וביקשתי להיפגש אתו, כי מה שנכתב בעיתון מצא חן בעיני ורציתי לראות אם זה אכן נכון.

מל פולישוק-בלוך: כשהבן השני שלי רצה להגיע ל"מטרו-ווסט", שנתיים אחרי כן, 600 ילדים מרעננה עמדו בתור כדי להגיע לבית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: ואני לא מגזימה.

מל פולישוק-בלוך: כי אי-אפשר שכולם יעברו לשם.

מל פולישוק-בלוך: אני השארתי את הבן שלי שבוע ימים בבית, במאבק עם מערכת החינוך העירונית, כי רציתי שהבן שלי יגיע לשם – משום שזה בית-הספר המתאים מבחינת ההשקפה שלי.

מל פולישוק-בלוך: הוא הגיע, אבל לא כל 600 הילדים הגיעו.

מל פולישוק-בלוך: עד כאן המחמאות.

מל פולישוק-בלוך: שמעתי דברים נפלאים, ולכן הסכמתי לבוא ולראות במו עיני איך אפשר לעשות שינוי.

מל פולישוק-בלוך: בהיסטוריה של מערכת החינוך בארץ חולון היה "ג'סי כהן", בערך.

מל פולישוק-בלוך: אם יש בעיות, זה חולון.

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת שהיום זה עולם אחר לגמרי.

מל פולישוק-בלוך: אמרת שהייתם צריכים להגיע לתחתית כדי לעשות את השינוי המהותי.

מל פולישוק-בלוך: אני מספרת לכם מה היה ידוע למישהו שלא מהעיר.

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת שזה לא היה כך, אבל אני מדברת על הסטיגמות.

מל פולישוק-בלוך: ודאי שזה לא היה נכון.

מל פולישוק-בלוך: סיפרתם שיש חמישה בתי-ספר לחינוך מיוחד, דיברתם על אבחונים וכו'.

מל פולישוק-בלוך: הדברים חשובים מאוד.

מל פולישוק-בלוך: אבל אין מה לעשות: אנחנו צריכים גם מדענים, אנחנו צריכים גם לטפח את המצוינים.

מל פולישוק-בלוך: על פי השקפת עולמי, זה לא פחות חשוב: שניהם חשובים, ואין סתירה.

קריאה: יש כמה פרויקטים שנעשים באוניברסיטאות, באוניברסיטת בר-אילן.

קריאה: ויש כיתת מחוננים.

מל פולישוק-בלוך: לא הזכרתם את זה, לכן אני שואלת.

קריאה: זו מסורת ארוכת שנים.

מל פולישוק-בלוך: אני מניחה שמי שעובד בצורה יסודית כל כך גם דואג למחוננים.

מל פולישוק-בלוך: אני רק מציינת את העובדה שחייבים לדאוג גם לחזקים.

מל פולישוק-בלוך: אני מאמינה שאתם אפשר להרים את כולם לרמות גבוהות יותר, הם אלו שצריכים למשוך את כולם למעלה.

מל פולישוק-בלוך: אתם יודעים טוב מאוד, ואני לא רוצה לדרוך לאף אחד על היבלות, שיש יותר מדי ביורוקרטיה במערכת החינוך, בסך הכול.

מל פולישוק-בלוך: יש שלוש מערכות: משרד החינוך בירושלים, ובמחוזות, ובעיריות – תראו כמה אנשים מטפלים בהיבטים שונים של הנושא.

מל פולישוק-בלוך: כל אחד יגיד שיש לו המון עבודה, שהוא עושה את העבודה הכי חשובה.

מל פולישוק-בלוך: אני מסכימה אתכם.

מל פולישוק-בלוך: אבל הביטוי שחזר כאן די הרבה הוא "איגום משאבים".

מל פולישוק-בלוך: יש לנו הרבה מאוד כסף במערכת ואנחנו לא יודעים לנצל זאת נכון.

מל פולישוק-בלוך: עד שהכסף מגיע מירושלים לתלמיד, הוא הולך לאיבוד.

מל פולישוק-בלוך: זה לא צריך להיות כך.

מל פולישוק-בלוך: במהלך היום עוד תהיה לנו הזדמנות לדבר.

מל פולישוק-בלוך: אני מאוד שמחה להיות כאן.

מל פולישוק-בלוך: אני בטוחה שכל מי שנמצא כאן מאמין בעבודה שלו ובתפקיד שלו.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להגיד לכם, באופן קצת חריג: גם אני מאוד מאמינה בתפקיד שלי.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שהתפקיד שלנו כחברי כנסת הוא בראש וראשונה הנושא החינוכי: אנחנו צריכים לשמש דוגמה.

מל פולישוק-בלוך: לא ייתכן שנפעל שם בירושלים בצורה אחת, ואחר כך נבוא כיפי נפש ונגיד שצריך לעשות כך או כך.

מל פולישוק-בלוך: לפחות כך אני משתדלת לנהוג, אפילו בסגנון הדיבור, בוודאי בהתנהלות ובעיקר בהדגשים שצריך לתת לתושבי מדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: לסיום, אני שמחה – אם אפשר לקרוא לזה כך – או אני שבעת רצון מזה שממשלת ישראל הפנימה סוף סוף שאם לא תעשה שינוי משמעותי בחינוך, גמרנו את הסיפור הציוני כאן.

מל פולישוק-בלוך: לכן הולכים לדוח דברת.

מל פולישוק-בלוך: אפשר לבקר אותו – כל אחד רואה את הדברים מנקודת מבטו – אבל בסך הכול הוא שינוי מהותי ונכון.

מל פולישוק-בלוך: ממשלת ישראל הבינה שהיא צריכה להשקיע יותר כסף בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: היא גם צריכה להבין שרשויות מקומיות, שמשקיעות הרבה מאוד בחינוך – צריך לתת להן יותר משאבים כדי שיוכלו לעשות את זה.

אבינועם גרנות: תודה, נקבל בברכה את חבר הכנסת מג'אדלה.

אבינועם גרנות: נשמע אותו בהמשך.

אבינועם גרנות: תודה שהצטרפת אלינו.

אבינועם גרנות: מכאן אנחנו יוצאים לסיור.

אבינועם גרנות: ב.

אבינועם גרנות: ביקור בספרייה המרכזית:

טוני: בדרך כלל סיור כזה לוקח שעה.

טוני: אעשה זאת בחמש דקות.

טוני: מה שתראו הוא מבנה מאוד יפה, שנותן שירות להרבה מאוד אנשים.

טוני: יש 12,000 משפחות רשומות ובחודש האחרון היו 15,000 השאלות.

טוני: יש עוד שבעה סניפים.

טוני: זאת הספרייה המרכזית, שמספקת לכל השאר את השירות המקצועי.

טוני: הספריות האחרות הן רק נקודות שירות.

טוני: זה מבטיח רמה מקצועית, וכו'.

טוני: חשוב לנו להשקיע בילדים.

טוני: אנחנו יודעים שגם אם הילדים נושרים אחר כך, בתיכון, כי ההורמונים פועלים חזק וכי יש להם כל מיני פעילויות והם לומדים לבגרויות – אם יש הרגלי קריאה, הם חוזרים אחר כך.

טוני: אנחנו רואים את זה לפי כמות ההשאלות כאן.

טוני: 15,000 השאלות רק בספרייה הזאת – זה המון.

מל פולישוק-בלוך: אין ילד בחולון שלא מגיע לספרייה.

טוני: זה החלום שלי, אבל אני לא יכולה לומר,

מל פולישוק-בלוך: כוונתי לחשיפה במסגרת בתי-הספר.

טוני: ברור, ויש לנו ספריות גם בבתי-הספר, גם בבתי-ספר יסודיים – ששם לצערי אין תקן ממשרד החינוך, ואין תקן לספרן.

טוני: מלכה סבידרסקי עושה עבודה חשובה מאוד בתחום הזה: היא מלמדת מורות, שמקבלות כמה שעות – תלוי במנהל.

טוני: היא מרכזת את הפעילות של ספריית בית-הספר.

טוני: הספרייה משמשת מעבדה לילד: כיצד להשתמש בספרייה ומה חשיבותה של ספרייה.

טוני: אחר כך יש קשר ישיר, אחר הצהריים, כשהילד בא לכאן להכין שיעורים, ויש לו גישה למחשבים ולהדפסות.

טוני: היום כל הילדים מגישים עבודה מודפסת, ואם אין בבית מחשב, או אולי יש ואין הורים שיודעים לעזור – הם באים לכאן.

טוני: בשעות מסוימות חדרי העיון מלאים לגמרי.

קריאה: כדאי לציין שרואים כאן סוג של מהפך: האנשים חוזרים.

קריאה: המון אנשים באים לספרייה, וזה מלא עד כדי כך שהכול מלא – גם בהשאלה, גם במחשבים.

קריאה: יש גם אירועים.

מל פולישוק-בלוך: איך אתם מסתדרים עם הדתיים?

מל פולישוק-בלוך: זה פתוח בשבת.

טוני: אני מראה את האולמות בספרייה.

טוני: בבוקר יש המון פעילות מעבר לפעילות השגרתית.

טוני: אני מראה את ספריית ההשאלה למבוגרים.

טוני: יש גם מדור קולנוע, יש גם מדור עיון להשאלה.

טוני: יש מדור שפות.

מל פולישוק-בלוך: למשל, יש ספרים ברוסית?

טוני: כן, יש אגף ברוסית.

אבינועם גרנות: טוני, אני מצטער, עבר הזמן.

אבינועם גרנות: תודה.

אבינועם גרנות: ג.

אבינועם גרנות: סיור בתיאטרון:

רזי אמיתי: אני מראה את אולם התיאטרון שלנו.

רזי אמיתי: יש לנו ציוד חדיש במיוחד בתחום של סאונד ותאורה.

מל פולישוק-בלוך: כמה השקעתם בכל הקומפלקס?

אבינועם גרנות: בדיוק כמו שאמרת, הכול עניין של סדרי עדיפויות.

רזי אמיתי: הדבר המיוחד כאן הוא מה שיש בקירות: בזמן ההצגה יש תאורה מתוך הקירות, שמתוכנתת באמצעות מחשב.

רזי אמיתי: זה חלק מהחוויה.

רזי אמיתי: אם תציצו, תראו שיש טיול, ילדים מסתובבים כאן, ובנינו להם גשר מיוחד – הם יכולים לבקר ולהציץ בין התקרה לבין הגג.

רזי אמיתי: זה בשלבי הקמה.

רזי אמיתי: בינתיים יש כאן פעילות מלאה גם בשבתות.

רזי אמיתי: ד.

רזי אמיתי: ביקור בבית-הספר "הרצוג":

אורה: אני מנהלת בית-הספר "הרצוג", זהו בית-ספר שש-שנתי.

אורה: יש הרבה אנשים בצוות שעושים במלאכה, ואתן להם לדבר.

אורה: אציג את בית-הספר, אשתדל לעשות זאת בקצרה, אבל אני משאירה לכם את האפשרות לעצור מתי שאתם רוצים ולשאול את מי שאתם רוצים.

אורה: יש כאן תלמידים מחטיבת הביניים ומהחטיבה העליונה.

אורה: יש כאן נוכחות של מורים.

אורה: יש כאן בעלי תפקידים נוספים בבית-הספר.

אורה: הם ישיבו על שאלות לפי הצורך.

אבינועם גרנות: סליחה על האיחור, אספר לכולם מי נמצא כאן.

אבינועם גרנות: כמובן, ראש העיר – כולכם מכירים את מוטי ששון.

אבינועם גרנות: נמצאת כאן חברת הכנסת מלי פולישוק-בלוך, יושבת-ראש ועדת החינוך והתרבות של הכנסת, נמצא כאן חבר הכנסת מג'אדלה, מבקה אל-ערבייה, חבר ועדת החינוך של הכנסת.

אבינועם גרנות: ממנהל החינוך נמצאת אילנה בר, מנהלת העל-יסודי.

אבינועם גרנות: נמצאת כאן מנהלת ועדת החינוך יהודית גידלי, ועוד אנשים רבים.

אבינועם גרנות: נמצא כאן חבר מועצת העיר חולון אהרון איסרס, ועוד אנשים רבים.

אבינועם גרנות: לא אמנה את כולם.

אבינועם גרנות: דקלה צדוק גם היא חברת מועצת העיר וחברת הסתדרות הגננות בחולון.

אבינועם גרנות: כולנו בחרנו בגימנסיה "הרצוג".

אבינועם גרנות: לצערי זמננו קצר מאוד.

אבינועם גרנות: זהו בית-הספר היחיד שנבקר בו היום.

אבינועם גרנות: בעצם נבקר גם בבית-הספר "שלום עליכם", נראה שם פרויקט.

אורה: קודם כול, אנחנו מודים לכם על הבחירה.

אורה: אנחנו רואים בכך כבוד גדול.

אורה: אני גם חושבת שזה מגיע לבית-הספר "הרצוג".

אורה: מייד תראו מדוע.

אורה: בקצרה, בית-הספר "הרצוג" שונה ממה שהיה בעבר, בזכות התמיכה הכבדה של עיריית חולון, שנתנה עזרה מסיבית מאוד, וגם בעזרת מורים שעשו מעל ומעבר למען בית-הספר.

אורה: יש כאן קלט.

אורה: מגיעים לכאן תלמידים מכיתה ז' עד כיתה י"ב, ברגע שהם עולים לארץ.

אורה: הם לומדים כאן את השפה העברית ונקלטים בכיתות.

אורה: רובם נקלטים בבית-ספרנו, חלקם בבית-ספר קרוב למקום מגוריהם.

אורה: בדרך כלל הם מעדיפים להישאר כאן.

אורה: זהו בית-ספר ניסויי.

אורה: סיימנו את הניסוי בשנה שעברה.

אורה: קיבלנו היתר להיות מרכז הדרכה והפצה – שיפיץ את התורה שלנו בכל הארץ.

אורה: כי בית-הספר הזה עשה דברים מאוד מיוחדים.

מל פולישוק-בלוך: אולי תסבירו מהי התורה, בשניים שלושה משפטים.

אורה: יש כאן נציגים מהניסוי, ואני רוצה לתת להם לומר כמה מילים על כך.

אורה: לילי הייתה מובילת הניסוי בבית-הספר, בחטיבה העליונה.

אורה: אוולין הובילה אותו בחטיבת הביניים.

אורה: בבקשה.

לילי: המוקד המרכזי של הניסוי היה הערכה וערכים.

לילי: בחרנו בהערכה כי זה הצורך המרכזי שבו נפגשים תלמידים ומורים.

לילי: בנינו מודל שלם לגבי איך בונים הערכה, איך מעצימים ערכים בתוך בית-הספר.

לילי: המודל הזה נתן לנו מנוף לעשות שינוי בהרבה מאוד רבדים: ברובד הארגוני, ברובד הפדגוגי – יצרנו ויזמנו מסלולי לימוד חדשים.

לילי: המסלולים האלה חצו את גבולות בית-הספר.

לילי: יש הרבה מאוד מגמות שבהן לומדים בשיתוף פעולה עם הקהילה.

מל פולישוק-בלוך: יש דוגמה?

לילי: הדוגמה היא מסלול הביו-רפואה.

מל פולישוק-בלוך: יש הערכה ויש ערכים?

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להבין.

לילי: דרך השינוי בדרכי ההערכה, בדרכי ההוראה – שזה הצומת שבו נפגשים המורים והתלמידים – פיתחנו שיח אחר, ופיתחנו ערכים.

לילי: למשל, בביו-רפואה יש בגרות אחרת, בגרות שמתקיימת בתוך בית-הספר, בגרות פנימית.

לילי: דרך התוכנית הזאת פיתחנו ערכים של התנדבות בקהילה.

אורה: הערכים הם חלק מהיום-יום ומההוראה.

אורה: אפשר לדבר על שיתופיות ואפשר לקיים אותה.

אורה: למשל בניסוי כולם שותפים.

אורה: נמצא כאן נציג של ועד ההורים, כי אצלנו כל דבר נעשה עם ההורים.

לילי: על הניסוי אפשר לדבר כמה שעות.

לילי: אבל מה שחשוב הוא שיש תנועתיות.

לילי: כל הזמן עבדנו בשיטה של מחקר ופיתוח, מחקר של היישום.

מל פולישוק-בלוך: כלומר, ההורים שותפים.

מל פולישוק-בלוך: התלמידים בוודאי שותפים.

אורה: בוודאי: הורים וקהילה.

אורה: כשאנחנו אומרים "קהילה", זה כולל למשל גם את בית החולים "וולפסון".

אורה: היו גם שיתופים עם המתנ"סים, ויש מרכז למידה משותף לנו ולהם.

אורה: המערכתיות היא לאורך כל הקו.

מל פולישוק-בלוך: נשמע את אחד התלמידים?

יפית שאשא: אני לומדת בכיתה י"א, במגמת ביו-רפואה.

יפית שאשא: במגמה שלנו אנחנו מבצעים עבודת מחקר.

יפית שאשא: את אותן יחידות מעבדה, שבתי-ספר לומדים במסלול טכנולוגיה רגיל, אנחנו עושים בבתי חולים.

יפית שאשא: כמה תלמידים באים במגע עם צוות רפואי, שעושה זאת בהתנדבות.

יפית שאשא: אנחנו מקבלים דברים שלא יכולנו לקבל במקום אחר, גם מבחינת הלימוד וגם מבחינת הערכים.

מל פולישוק-בלוך: אתם נהנים, אתם מרגישים שיש לכם אתגר, שזה אחרת?

מל פולישוק-בלוך: המורים לא שומעים כרגע.

יפית שאשא: אנחנו צריכים להתמודד עם דברים שאני חושבת שלא היינו מתמודדים אתם במקום אחר, במיוחד מבחינת הלימוד: מעבדה ברמה הרבה יותר גבוהה, שימוש בציוד הרבה יותר מתקדם.

יפית שאשא: יש עוד הרבה מאוד בחינות.

מל פולישוק-בלוך: כשאת קמה בבוקר, את הולכת בכיף?

יפית שאשא: כן.

יפית שאשא: בחטיבה לא למדתי כאן, אלא בבית-ספר אחר.

יפית שאשא: בחרתי לבוא לכאן, דווקא בגלל... וגם בגלל בית-הספר.

יפית שאשא: אני יודעת מהי המסגרת כאן ומה בית-הספר נותן לתלמידים, מה הגישה של המורים לתלמידים.

יפית שאשא: זה לא רק בית-ספר, זה גם בית.

מל פולישוק-בלוך: זה משפט המפתח.

לילי: רציתי לומר משהו בהקשר הזה.

לילי: ברגע שתלמידים מחוץ לשכונה בוחרים ללמוד כאן, אנחנו רואים את זה כהישג.

אורה: בהקשר זה נשמע את דנה.

אורה: יש בחטיבת הביניים אומנויות.

אורה: לכן מאפשרים לנו לקלוט מכל העיר תלמידים למגמת האומנויות.

אורה: יש לכך ביקוש גדול מאוד.

אורה: השנה היה לחץ מסיבי על בית-הספר בנושא הזה.

אורה: דנה היא תלמידת כיתה ז', והיא תספר למה באה אלינו.

דנה: היה לי מאוד חשוב לשלב בלימודים גם את נושא האומנויות: תיאטרון, תיאטרון פלסטי ועוד.

דנה: לכן רציתי לבוא לכאן.

מל פולישוק-בלוך: עד עכשיו זה עומד בציפיות שלך?

דנה: אני במגמת שירה וריקוד.

דנה: משלבים שירה וריקוד יחד עם הלימודים, ללמוד זה לא הכול.

מל פולישוק-בלוך: עד איזו שעה אתם לומדים בכל יום?

דנה: בינתיים המערכת לא קבועה, אבל הכול יחד, זה פחות או יותר עד 18:00.

מל פולישוק-בלוך: כן?

נתי קלציק: אני רוצה להסביר את מה שדנה אומרת.

נתי קלציק: הם מסיימים אחרי השיעור השישי.

נתי קלציק: אבל מכיוון שדנה שייכת לקבוצת השביעית, הם באים אחרי הצהריים.

נתי קלציק: אני רוצה להסביר למה הכוונה: כל אחד מהתלמידים יכול לבחור להתמחות באחד מתחומי האומנויות בחטיבה: להטוטנות, איור, איפור במה, תיאטרון, שירי ארץ ישראל, נגינה בדרבוקות, ברייקדנס, אמנות פלסטית.

נתי קלציק: כל אחד מהם יכול להישאר אחרי שעות הלימודים ולהתמחות במה שהוא בוחר.

נתי קלציק: דנה שותפה לשירה ולריקוד.

נתי קלציק: אחת לשנה אנחנו מעלים הפקה בית-ספרית, ששותפים לה כל המורים לאומנויות בבתי-הספר.

נתי קלציק: אנחנו מזמינים את כל הורי בית-הספר לתיאטרון, גם ראש העיר מוזמן וכל אנשי מנהל החינוך בעיר.

נתי קלציק: גם כיתות ו' בעיר מוזמנות.

נתי קלציק: מכיוון שהם חלק מההפקה, הם נשארים עד השעה 19:00.

מל פולישוק-בלוך: הם נשארים רצוף?

נתי קלציק: גם אחרי שעות הלימודים, כן.

נתי קלציק: בדרך כלל זה שעתיים בשבוע.

אורה: אני רוצה להגיד משהו לגבי שם בית-הספר, כי הוא נקרא "בית-הספר הניסויי למדעים ואומנויות".

אורה: במדעים יש ביו-רפואה, כפי שהזכרנו, זאת תוכנית ייחודית של בית-הספר, אם כי בזמן האחרון יש הרבה כתבות על זה.

אורה: ..

אורה: יש לנו מגמת ..., יש לנו מגמות אומנותיות כעיצוב ויש תיאטרון.

אורה: למעשה אנחנו משלבים הכול.

אורה: יש מגמות נוספות: תקשורת,

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לשאול שאלה: הצוות הוא אותו צוות באופן כללי, מה שהיה לפני כן.

מל פולישוק-בלוך: את חדשה?

אורה: לא.

אורה: רותי בנדר הובילה את הניסוי, ועשתה פה הרבה מאוד.

אורה: אני שנה שנייה.

מל פולישוק-בלוך: הגיעה מנהלת חדשה, הצוות אותו צוות.

מל פולישוק-בלוך: התלמידים מתחלפים, אבל זו אותה אוכלוסייה.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, זה רק עניין של החלטה שאפשר לעשות אחרת.

מל פולישוק-בלוך: קיבלתם יותר תקציבים או משהו?

אורה: הניסוי גם תרם לבית-הספר.

אורה: המורים התפתחו בצורה מאוד משמעותית.

מל פולישוק-בלוך: העירייה נתנה?

מל פולישוק-בלוך: או זה משרד החינוך?

מל פולישוק-בלוך: גם וגם?

אורה: העירייה נתנה.

לילי: למעשה זו תשתית לפתח יזמות, מנדט שקיבלנו, לפתח את היוזמות והחדשנות.

לילי: בשביל לעשות שינוי צריך גם כוחות,

מל פולישוק-בלוך: השאלה אם אלו סכומים גדולים.

אבינועם גרנות: ההשקעות בניסוי אדירות.

אבינועם גרנות: הבעיה שהשעות שהושקעו קוצצו בבת אחת, אחרי שנגמרו חמש שנים.

אבינועם גרנות: נגמרו השעות, והמנהלת נשארה עם תקן, ופחות שעות.

לילי: בגלל האמונה החזקה אנחנו ממשיכים.

אורה: המורים פה מתנדבים הרבה מאוד, וזה לזכותם.

מל פולישוק-בלוך: עם השכר שהם מקבלים, כל המורים מתנדבים, בכל הארץ.

מל פולישוק-בלוך: זאת נקודת המוצא.

אילנה בר: אני רוצה להוסיף משהו.

אילנה בר: עם כל גוף שאני עובדת אתו – סמינר הקיבוצים, הנוער העובד – גופים מתנדבים למען הקהילה – סמל לדוגמה של שיתוף פעולה פורה כזה, זה שווה כסף.

מל פולישוק-בלוך: אז אולי זה מקבל מכם יותר כסף?

מל פולישוק-בלוך: תדאגי שיקבלו בכל תחום.

מל פולישוק-בלוך: ממחמאות הם לא יעשו שום דבר.

אילנה בר: מי כמוני יודע שמשאבים זה בעיה.

מל פולישוק-בלוך: אין לי טענות אלייך.

אילנה בר: אז שולחים סיוע, שולחים כוח הוראה, שזה שווה כסף.

אילנה בר: כנ"ל לגבי הנוער העובד.

אילנה בר: הם עובדים על חונכות.

אילנה בר: גם הם מדברים על ערכים.

קריאה: בחדר הזה הם יעבדו יחד.

אילנה בר: אז אנחנו רואים שבית-הספר הזה יודע לקבל ולפתח כל דבר.

אבינועם גרנות: נשמע עוד מילה ממועצת תלמידים, ונסיים.

מל פולישוק-בלוך: ואני רוצה שהתלמיד יתייחס לעניין האלימות.

מל פולישוק-בלוך: האם באמת אין פה אלימות?

מל פולישוק-בלוך: ולמה?

ישראל מוריאנסקי: אני לומד בכיתה י"א ונציג מועצת תלמידים.

ישראל מוריאנסקי: בנוגע לאלימות, אין פה אלימות כי יש פה אווירה מצוינת.

ישראל מוריאנסקי: אני מדבר על אווירה של כולם יחד, כולם חברים של כולם, אז אין סיבה שתהיה אלימות בבית-הספר.

ישראל מוריאנסקי: המורים מאוד תומכים.

ישראל מוריאנסקי: קודם כול, הם מלמדים את הילד להיות בן אדם, מכניסים בו ערכים וחינוך, ואז מכניסים בו את המצוינות.

ישראל מוריאנסקי: הם מכניסים בו יותר שיהיה בן אדם, מאשר שיהיה מצוין.

ישראל מוריאנסקי: זה היבט מאוד חשוב של בית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: רוצים שתהיה מצוין, אבל לא רק שתדע יותר.

ישראל מוריאנסקי: שתהיה בן אדם קודם כול.

ישראל מוריאנסקי: מועצת התלמידים מאוד קשורה לבית-הספר, למורים ולקהילה.

ישראל מוריאנסקי: בפורים הצלחנו לקיים מסיבת פורים שהייתה הצלחה גדולה.

ישראל מוריאנסקי: הצלחנו לגייס כסף גם בשביל בית-הספר וגם בשביל המועצה בפרט – שיהיה לנו כדי לצאת לאירועי מועצה ודברים כאלה.

ישראל מוריאנסקי: בראש השנה הזה אספנו המון אוכל ומשלוחים לנזקקים בשכונה.

ישראל מוריאנסקי: עבדנו על זה, חילקנו.

ישראל מוריאנסקי: גם הבאנו מתנות לחג.

אורה: אני רוצה להגיד עוד דבר אחד, להדגיש את הפעילות בקהילה.

אורה: זה משהו שמאוד חשוב לנו בבית-הספר, הנתינה לקהילה.

אורה: אני רוצה שיספרו על המקהלה בכמה מילים.

חן אהרוני: אני בכיתה ח'.

חן אהרוני: אני מתנדב במקהלה שנקראת מקהלה רב-דורית.

חן אהרוני: משולבים בה תלמידי חטיבת "הרצוג" וקשישים.

חן אהרוני: אנחנו שרים אתם.

חן אהרוני: אנחנו נפגשים פעם בשבוע.

חן אהרוני: היום יש לנו פגישה, בכל יום ראשון בשעה 16:00.

חן אהרוני: יש לנו הופעות, מחר אנחנו הולכים ליד הבנים, זה יום הקשיש.

קריאה: אנחנו מאוד קשורים למתנ"ס "וולפסון".

קריאה: אנחנו מלמדים ילדים בני 4-6, מקסימים.

קריאה: אנחנו דואגים להם לפעילויות של אומנויות, אנחנו מדברים על המסקנות מהסיפור, על מוסר ההשכל.

קריאה: זה נותן לנו הרבה סיפוק ונתינה.

קריאה: אנחנו מרגישים שאנחנו עוזרים לילדים קטנים, ובסך הכול זה מאוד כיף.

מל פולישוק-בלוך: אתה רואה את עצמך ממשיך במגמת מוזיקה, אתה רוצה ללכת בכיוון הזה?

אורה: אין לנו מוזיקה כאן.

מל פולישוק-בלוך: אבל דיברת על מקהלה.

מל פולישוק-בלוך: אני שואלת באופן אישי.

מל פולישוק-בלוך: אולי תגלו שיש צרכים נוספים?

חן אהרוני: אני אם במקהלה של בית-הספר.

חן אהרוני: בתיכון "הרצוג" יש תיאטרון.

חן אהרוני: אני מאוד אוהב את זה, וזאת גם המטרה שלי כשבאתי לבית-הספר: גם ללמוד וגם להגיע לאומנויות, כמו שאמרה דנה.

חן אהרוני: זה מאוד משמח שאני יכול לשלב את שני הדברים.

גאלב מג'אדלה: כמה תלמידים יש מחוץ לשכונה?

אורה: הם כ-10%.

קריאה: זה הישג עצום.

אורה: הייתי רוצה שיהיו יותר, אבל העירייה משתדלת לשמור על איזון, ואנחנו מכבדים את זה.

מל פולישוק-בלוך: מותר להגיד משפט לסיום, כי אנחנו צריכים לרוץ?

מל פולישוק-בלוך: או יש עוד מישהו?

אורה: בהמשך לשיתוף הפעולה, אנחנו עושים עכשיו פעילות עם בית-ספר יסודי אחר.

אורה: מתנדבים, נפגשים עם בית-ספר אחר וכו'.

הילה: אגיד כמה מילים על החדר הזה.

הילה: אני מלווה את מועצת התלמידים בתיכון.

הילה: אני והמלווה של מועצת התלמידים בחטיבת הביניים החלטנו בתחילת החופשה לבנות מתחם מנהיגות לקראת בחירת מועצת התלמידים.

הילה: כל התלמידים, גם בחטיבה וגם בתיכון, יעברו שיעורים כאן – לא בכיתות, לא עם המורים.

הילה: המתכונת כאן אחרת.

הילה: המתחם בנוי אחרת, הוא נראה אחרת.

הילה: יהיו שיעורים שיעבירו צעירים מהנוער העובד, גם אנחנו נעביר חלק מהשיעורים.

הילה: המטרה היא לחשוף את התלמידים לכל עניין המנהיגות: מיהו מנהיג, תכונות המנהיג, מנהיגות כדרך חיים, לא להיות אדיש.

הילה: זה ייעשה באמצעות כתבות ועיתונים, כל מיני דברים שמגרים את הפעילות המחשבתית לפעול בכל דרך שהיא, בכל מעגל חיים.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.

מל פולישוק-בלוך: חיממתם לנו את הלב.

אורה: אני מבקשת שתסתכלו ותראו איך בית-הספר נראה.

אורה: עיריית חולון תומכת מאוד בבית-הספר.

אורה: אם אתם רוצים, אפשר להציץ בחדר עיצוב בדרך החוצה.

אורה: ה.

אורה: סיור בבית "להיות":

אבינועם גרנות: סליחה על האיחור.

אבינועם גרנות: אנחנו מארחים את חברת הכנסת מלי פולישוק-בלוך.

אבינועם גרנות: נמצא אתנו ראש העיר, מוטי ששון, נמצא אתנו חבר הכנסת מבקה אל-גרבייה, ג'אלב מג'אדלה, נמצאת יהודית גידלי, מנהלת הוועדה, נמצאים ראשי מנהל החינוך, ואת רובם אנחנו מכירים.

אבינועם גרנות: אנחנו מעבירים את השרביט לציפי קיכלר.

ציפי קיכלר: הגעתם לבית "להיות".

ציפי קיכלר: הוא בית מאוד מיוחד, שאין כמותו בכל הארץ.

ציפי קיכלר: במה הוא מיוחד?

ציפי קיכלר: בכך שהוא מטפל בנושא השואה מצד אחר, מהצד של הצדעה לניצולים, לכולם, ולחסידים שגרים אתנו בחולון – יש לנו שישה חסידים.

ציפי קיכלר: אבל בעיקר הוא מצדיע לאלו שבעצם לא עשו כלום: לא מרדו, לא לחמו, סתם היו בשואה, כמו אמא שלי.

ציפי קיכלר: היא הייתה קצת באושוויץ, מה?

ציפי קיכלר: אותם לא מזכירים בטקסים, לא עושים עליהם סרטים.

ציפי קיכלר: הבית היה פעם גן ילדים.

ציפי קיכלר: זו השנה השביעית לפעילותו.

ציפי קיכלר: הפעילות החלה שנתיים קודם לכן, כאשר בני נוער העניקו תעודות אהבה לניצולי השואה.

ציפי קיכלר: אני מראה את תעודות האהבה.

ציפי קיכלר: ניתנה גם תעודת הוקרה לחסידי אומות העולם.

ציפי קיכלר: זאת הייתה התחלת הפעילות.

ציפי קיכלר: אחר כך יצאו לאור ארבעה ספרים של שמות ניצולי השואה, עם הפרטים שלהם.

מל פולישוק-בלוך: של תושבי חולון.

ציפי קיכלר: רק של תושבי חולון.

מל פולישוק-בלוך: איך אספתם את זה?

ציפי קיכלר: בסך הכול יש כ-3,000 ניצולי שואה בחולון.

ציפי קיכלר: ניצולים שחיים היום.

ציפי קיכלר: בינתיים נפטרים.

יהודית גידלי: כל השמות נמצאים, או רק אלו שנמצאים אתנו היום?

ציפי קיכלר: לא, גם מי שנפטרים.

ציפי קיכלר: יש כאלה שנפטרו לאחר פרסום הספר.

ציפי קיכלר: בבקרים מגיעים הנה תלמידים, בני נוער וחיילים.

ציפי קיכלר: המפגש מורכב משני חלקים או משלושה חלקים: קודם כול, שיחה אישית.

ציפי קיכלר: בשיחה אני רוצה להגיע ללקח האוניברסלי מהשואה.

ציפי קיכלר: אם מגיעים היום, וזה לא יום השואה, אני מנסה בכל פעם – אין לי שטנץ – להגיע ללקח.

ציפי קיכלר: באים גם תלמידים מהחינוך המיוחד, וזאת אופרה אחרת.

ציפי קיכלר: יש כאן מפגשים מרגשים מאוד עם הילדים האלה.

ציפי קיכלר: עד סוף השנה הכול מלא, אני כבר דוחה בתי-ספר.

ציפי קיכלר: אם כן, המשך הפעילות: יש השיחה אתי, ואחר כך שומעים עדות.

ציפי קיכלר: אחר כך מסכמים מתוך העדות את הדברים.

ציפי קיכלר: שומעים עדות – אז מה צריך לעשות עם זה?

ציפי קיכלר: אם יש זמן, וזה תלוי גם בגיל, רואים סרט.

מל פולישוק-בלוך: יש פעילות חברתית?

ציפי קיכלר: זאת הפעילות החינוכית.

ציפי קיכלר: מייד אדבר על הפעילות החברתית.

ציפי קיכלר: אני רוצה לומר שכבר כמה שנים אני מחזרת אחרי רונית תירוש, וגם נפגשתי אתה, כי אני מאוד רוצה, ודורשת, שיהיה יום במערכת החינוך שיהיה יום של הצדעה לחסידי אומות העולם, בגלל הערך הזה של זכויות האדם.

ציפי קיכלר: זה לא הצליח לי עד היום.

ציפי קיכלר: אבל דיברתי עם מר אבינועם גרנות השבוע, ואמרתי שאם זה לא יצליח, נעשה את זה בחולון.

ציפי קיכלר: ומי שרוצה, שיעתיק.

ציפי קיכלר: הרבה דברים מעתיקים מהעיר הזאת.

מל פולישוק-בלוך: יש עוד מקומות כאלה בארץ?

מל פולישוק-בלוך: אני נתקלת בזה בפעם הראשונה.

ציפי קיכלר: אין דבר כזה בארץ.

ציפי קיכלר: גם אין ציפי קיכלר.

ציפי קיכלר: ואני רוצה גם להחמיא לראש העיר.

ציפי קיכלר: הוא יושב פה, אז לא אחמיא לו?

ציפי קיכלר: אין עוד ראש עיר שעשה דבר כזה.

ציפי קיכלר: אין עוד אחד.

מוטי ששון: חשבנו על מועדון לניצולי השואה.

מוטי ששון: זה הפך למשהו אחר, לא הבנו איך זה.

ציפי קיכלר: יש לנו 3,000 חברים, ו-800 מהם פעילים.

מל פולישוק-בלוך: גם הרעיון לתת בית לניצולי שואה, שיהיה להם מקום להיפגש ולהיות יחד – זה כשלעצמו דבר שלא ראיתי בשום מקום.

ציפי קיכלר: נכון.

ציפי קיכלר: אז מה הם עושים מהבחינה החברתית?

ציפי קיכלר: קודם כול, יש פעילויות שנוגעות בשואה: סדנה לכתיבת זיכרונות, היה לנו תיאטרון עדות שעשינו, ועכשיו העתיקו את זה בתל-אביב.

ציפי קיכלר: מאה אחוז, שיעתיקו.

ציפי קיכלר: יש פה קבוצות התמודדות עם פסיכולוגים.

ציפי קיכלר: יש ספרייה של ספרי קריאה בכל השפות.

ציפי קיכלר: יש ספרייה גדולה דיסקים: חזנות, שירים, לדינו ועוד.

ציפי קיכלר: אנשים יכולים לבוא לשמוע.

ציפי קיכלר: יש טיולים ונופשונים, יש מסיבות.

ציפי קיכלר: יש מלווה מלכה פעם בחודש, ברכה גילאי, שנמצאת כאן, מנהלת את הדבר הזה.

ציפי קיכלר: יש לנו מקהלה.

ציפי קיכלר: יזמינו אותנו להופעות בתפוצות.

מל פולישוק-בלוך: הייתם פעם בכנסת?

ציפי קיכלר: את רוצה להזמין אותנו?

מל פולישוק-בלוך: מה שאני רוצה להציע הוא שיש טקס יום השואה בכנסת, ואני חושבת שזה מתאים.

מל פולישוק-בלוך: נשמיע את זה ליושב-ראש הכנסת.

מל פולישוק-בלוך: מתאים שבטקס כזה המקהלה תבוא.

ציפי קיכלר: יופי.

ציפי קיכלר: לא רק זה, אנחנו עומדים לעשות להקת מחול.

ירדן: אני יושב-ראש מועצת הנוער בעיר.

ירדן: המקום פועל עם הנוער.

ירדן: אפשר לתת כמה דוגמאות לפעילות משותפת שלנו עם הבית הזה.

ירדן: קודם כול, בכל החגים אנחנו עושים מסיבות של הנוער עם הניצולים, וזה דבר מדהים בפני עצמו.

ירדן: בכלל, חוויה לנו, לנוער, להיות כאן כל הזמן.

ירדן: בני נוער מגיעים לכאן סתם, כאל בית.

ירדן: זה לא משהו מחייב.

ירדן: בהתחלה כשנכנסים למקום זה באמת קצת מפחיד, יש תמונות וכו', משהו יותר אחר מדי.

ירדן: אבל זה לא כך, זאת חוויה.

ירדן: מאוד כיף לדבר, גם על דברים אחרים.

ציפי קיכלר: הם ממלצרים.

ירדן: נכון, זו חוויה בלתי נשכחת גם לנו וגם לניצולים.

ציפי קיכלר: יום השואה הוא אצלנו שבוע.

ציפי קיכלר: יש ערב בתיאטרון, שפתוח לקהל הרחב, יש תערוכה שהילדים מציגים – לא תערוכה רגילה.

ציפי קיכלר: ילדים שומעים סיפורים של הניצולים ומתוך העדות בונים מיצב.

ציפי קיכלר: הקשר עם האנשים ועם הילדים הוא פשוט מדהים.

מל פולישוק-בלוך: הייתם בקשר עם הארגון של שפילברג?

ציפי קיכלר: עוד לא.

ציפי קיכלר: הייתי אחת מהמראיינות שלו.

מל פולישוק-בלוך: אולי כדאי לכתוב להם, ליידע אותם.

ציפי קיכלר: נכון.

ציפי קיכלר: נעשה את זה.

מל פולישוק-בלוך: זה יכול להיות מקור נוסף.

מוטי ששון: יש פה תוכנית לבינוי.

מוטי ששון: אולי זה יניע את הדברים.

מוטי ששון: המטרה הייתה ליצור מפגש לניצולי שואה שאף אחד לא התייחס אליהם.

מוטי ששון: בחולון הפכנו את היוצרות.

מל פולישוק-בלוך: הבינוי לא מעניין אותי כאן, התוכן הוא החשוב.

מוטי ששון: נכון, אבל צריך להבין שהמסגרת כאן היא קטנה.

מוטי ששון: יש פה תוכנית בינוי והגיעו רחוק.

מוטי ששון: שום דבר לא זז.

מוטי ששון: אני בעד להשאיר את המבנה הזה.

מוטי ששון: זה התחיל כמקום מפגש והפך לבית חם.

מוטי ששון: הם רוצים להישאר כאן.

מוטי ששון: יש תוכנית להרחיב.

מוטי ששון: גם מחלקת הנוער שלנו מעורבת.

מוטי ששון: למה?

מוטי ששון: כי אנחנו רוצים שנושא השואה יעבור לנוער, ולא ישכחו אותו.

מוטי ששון: אבל כדי להכשיר את זה, להביא לכאן תלמידים ומורים וחיילים – חייבים כיתות.

מוטי ששון: לצערנו לא הצלחנו להרים את זה, עם כל הקשרים ועם כל החשיבות של הנושא.

מוטי ששון: כל אחד אומר לנו כמה זה חשוב.

מוטי ששון: אנחנו יודעים כמה זה חשוב.

מוטי ששון: אבל אם לא יגייסו משאבים לפעילות, חבל.

מוטי ששון: זה ייעצר.

מוטי ששון: בלי ציפי ובלי הצוות שמשוגעים לעניין ורואים את זה כבית שלהם, אף אחד לא יעשה את זה בארץ.

מוטי ששון: אם יש דבר כזה, שהוא ייחודי ומיוחד, היה כדאי להירתם לבנייה של כ-200-300 מטר.

מוטי ששון: זה לא בשמים.

מוטי ששון: חבל שלא מצאנו שום גורם מתאים לכך.

מל פולישוק-בלוך: אלו לא סכומים בשמים.

מל פולישוק-בלוך: אולי בשיתוף פעולה של כולם אפשר לגייס את הכסף.

מוטי ששון: לאפוטרופוס הכללי יש המון נכסים של ניצולי שואה.

מל פולישוק-בלוך: רעיון מעולה.

מל פולישוק-בלוך: נכתוב לו מכתב.

מל פולישוק-בלוך: נדבר עם לפיד.

מל פולישוק-בלוך: נכתוב לשר המשפטים.

מוטי ששון: אפשר לקחת בית של ניצול שואה שתרם את הבית, ולהקים את זה שם, על שמו.

מוטי ששון: יש כאן אירועים עם 700 איש.

ציפי קיכלר: אני רוצה לציין עוד כמה דברים.

ציפי קיכלר: בתשס"ב קיבלנו פרס חינוך של יד ושם.

ציפי קיכלר: יש לנו בחצר קיר מגילות זיכרון, שעיצבה אותו ציונה שמשי.

ציפי קיכלר: הוא מאוד מיוחד ואחר.

ציפי קיכלר: יש חורשת ניצולי השואה שנטעו.

ציפי קיכלר: יש גן ציבורי לכבוד חסידי אומות העולם.

ציפי קיכלר: יש המסע הגדול לוואנזה.

ציפי קיכלר: היה מסע לוואנזה בשנת ה-50 למדינה.

ציפי קיכלר: הוא היה מאוד מרגש וייחודי.

מלכה רוזנטל: אם אתן דוגמה את הסיפור שלי, אני משוחחת עם הילדים.

מלכה רוזנטל: לא כולם עושים את זה, אני עושה את זה פעם בשבוע או פעם בכמה זמן.

מלכה רוזנטל: אני עושה זאת גם כמורה, כמנחה.

מלכה רוזנטל: אני מסבירה שבעצם אנחנו מפיקים לקח ממה שקרה.

מלכה רוזנטל: אתן לכם דוגמה קטנה.

מלכה רוזנטל: השבוע הייתה כאן ילדה בכיתה ה'.

מלכה רוזנטל: אני שוחחתי על קדושת החיים, על הזכויות, הדברים הרגילים שאנחנו מדברים עליהם: כל בני האדם שווים, לכולם מגיעות זכויות שוות, איך שוללים את הזכויות.

מלכה רוזנטל: דיברתי על גטו, הסברתי להם מהו גטו, שזה רובע סגור, שהתנאים קשים.

מלכה רוזנטל: ישבה כאן ילדה בכיתה ה' ואמרה לי כך: אז אם זה כך, אז כבר לא כדאי לחיות, כדאי למות.

מלכה רוזנטל: אני כאן שש שנים זה קרה לי בפעם הראשונה שפתאום ילדה קופצת עם המשפט "כדאי למות".

מלכה רוזנטל: אמרתי לה: כדאי למות?

מלכה רוזנטל: אבל אחרי המוות אין כלום.

מלכה רוזנטל: בואי נראה איך כדאי למות.

מלכה רוזנטל: אחרי שהיא סיימה את העדות שאלתי את הילדה: מה דעתך, לו אילנה הייתה מתייאשת ומתה, מה היה קורה?

מלכה רוזנטל: היא אמרה לי: לא, באמת היה כדאי להישאר לחיות.

מלכה רוזנטל: וכל הכיתה יחד אתה.

מלכה רוזנטל: גם על החיילים יש לי סיפור, ובזה אסיים.

מלכה רוזנטל: יש הקלישאה של טוהר הנשק.

מלכה רוזנטל: אני אומרת להם, אין נשק טהור.

מלכה רוזנטל: נשק הורג, והוא לא יכול להיות טהור.

מלכה רוזנטל: איזה טוהר יש בנשק?

מלכה רוזנטל: הטוהר צריך להיות בלב שלנו.

מלכה רוזנטל: עם בלי אדמה, אדם בלי אדמה – לא שווה.

מלכה רוזנטל: המולדת הזאת מאוד חשובה.

מלכה רוזנטל: המולדת מאוד חשובה.

מלכה רוזנטל: אבל יחד עם זה, גם כאשר אנחנו נלחמים על קיום המולדת שלנו, אנחנו צריכים לזכור שמעבר לקווי האויב ישנם בני אדם.

מלכה רוזנטל: אנחנו עוסקים בבני אדם.

מלכה רוזנטל: הרבה פעמים יש דילמות שעולות כאן, דווקא עם החיילים.

מלכה רוזנטל: זה מה שאנחנו עושים בבית הזה.

מלכה רוזנטל: זו אחת המטרות ואחת הסיבות שאני נמצאת בבית הזה.

אבינועם גרנות: תודה רבה.

אבינועם גרנות: אני מתנצל, אנחנו מאחרים.

אבינועם גרנות: ו.

אבינועם גרנות: ביקור בבית-הספר "שלום עליכם":

אבינועם גרנות: אנחנו זוכים לארח היום בחולון את יושבת-ראש ועדת החינוך והתרבות של הכנסת, עם חבר הכנסת ג'אלב מג'אדלה מבקה אל-גרבייה.

אבינועם גרנות: גם ראש העיר מוטי ששון כאן, ונמצאים כאן אנשי פיקוח, מפקחים, ראשי מנהל החינוך.

אבינועם גרנות: היה מאוד חשוב לנו להתארח בחטיבת "שלום עליכם", שהיא חלק מבית-הספר השש-שנתי "אורט" חולון.

אבינועם גרנות: בין היתר חשוב לעמוד מקרוב על הסיפור של כיתות מופ"ת, של העולים החדשים, כיצד הם נקלטים ונמצאים במסלול הלימודי שלהם.

אבינועם גרנות: יש גם דברים נוספים.

שולה מנור: צהריים טובים, אני לא אציג את מסלול מופ"ת.

שולה מנור: יציגו אותו מנהלת חטיבת הביניים, רכזת הכיתות ורכז המגמה המדעית-הנדסית.

שולה מנור: יש כאן חתך של גילאים, מכיתה ז' ועד י"ד – תלמידים שכבר לומדים באוניברסיטה שהצטרפו אלינו.

שולה מנור: אף שזה יום הלימודים הראשון שלהם ביקשנו מהם, והם הצטרפו אלינו.

שולה מנור: אני מברכת את חזרתם לכור מחצבתם.

אילנה: שלום לכולם.

אילנה: קודם כול, תודה רבה שכיבדתם אותנו – אותי אישית ואת בית-הספר שלנו.

אילנה: מסלול מופ"ת נמצא בבית-הספר זה שבע או שמונה שנים.

אילנה: מצאנו לנכון להתחיל את המסלול ולצאת משב"ח מופ"ת בתל-אביב.

אילנה: על פי התפיסה שלנו, בית-הספר הזה הוא מקום שהיה מיועד לעולים חדשים בלבד.

אילנה: אני לא יודעת מה קורה היום.

אילנה: מצאנו לנכון לתת מענה לעולים החדשים ולתלמידים המצטיינים, או בעלי היכולות הגבוהות של העיר, ולפתוח את המסלול במסגרת בית-הספר השש-שנתי.

אילנה: הילדים מגיעים לכאן בעקבות מיון בסוף כיתות ו', מכל העיר.

אילנה: יש מספר מסוים של תלמידים שמתקבלים.

אילנה: הקבלה נעשית אחרי המבחן ואחרי ריאיון אישי.

אילנה: הדבר החשוב ביותר: יותר מהיכולות האינטלקטואליות המאוד גבוהות, מה שנדרשים כאן הם התמדה ורצון להיות במסלול מיוחד, שיקדם מהר יותר לקראת האקדמיה.

אבינועם גרנות: כמה כיתות פתחתם?

אילנה: השנה יש לנו שתי כיתות ז', כיתת ח' אחת וכיתת ט' אחת.

אילנה: אם יש שאלות כלליות, אשמח לענות.

אילנה: יש שתי כיתות ז' מתוך חמש כיתות.

אילנה: המורים שמלמדים הם בעלי תואר שני.

אילנה: הדגש אצלנו הוא על מתמטיקה, אנגלית ופיזיקה.

אילנה: אלו שלושת המקצועות שבהם הם חייבים לגשת לבגרות בכיתה י', בגלל המסלול.

אילנה: איך הילדים עומדים בזה – עדיף לשמוע אותם.

מוטי ששון: פתחנו את כיתות מופ"ת כדי לקדם חינוך מסוג זה בחולון.

מל פולישוק-בלוך: כלומר מתוך בחירה ולא מתוך כורח.

מוטי ששון: אני חושב שרשות צריכה לתת מענה לצרכים של כל התושבים באוכלוסייה שלה.

מוטי ששון: אני נותן את הפתרון הזה בחולון.

מוטי ששון: מהללים את שב"ח מופ"ת, ואיש לא בדק את התוצאות.

מוטי ששון: מה שאתם נותנים בשב"ח מופ"ת אני נותן – ויותר מזה.

מוטי ששון: שלחתי את אבינועם להיפגש עם ההורים בעניין הזה.

מוטי ששון: אמרנו להם: תבדקו, תשוו בין חולון לבין שב"ח מופ"ת.

מל פולישוק-בלוך: הם השתכנעו?

מוטי ששון: חלק מהם.

מל פולישוק-בלוך: זה גם תהליך.

מל פולישוק-בלוך: ברגע שזה יתפוס תאוצה, יבואו הנה.

מוטי ששון: כל עוד אין החלטה שבית-ספר שב"ח מופ"ת הוא בית-ספר על אזורי ארצי, יש חובה על פי חוק: הילדים חייבים ללמוד ביישוב, באזור המגורים.

מל פולישוק-בלוך: יש אפשרות אחרת.

מוטי ששון: אין אופציה.

מוטי ששון: אני נותן פתרון לכולם.

מוטי ששון: זאת הגדרה של משרד החינוך.

מל פולישוק-בלוך: בדיוק בשבוע שעבר קיימנו דיון בנושא הזה, לא על שב"ח מופ"ת, אלא על ההסעות בין רשות לרשות, כשאין מוסד חינוכי הולם.

מוטי ששון: זה סיפור אחר.

מל פולישוק-בלוך: לפי השקפת עולמי זה לא צריך לחול רק על "אל המעיין" והחינוך העצמאי.

מל פולישוק-בלוך: למשל, אם ביישוב מסוים אין בכלל "אורט", אין בית-ספר מקצועי, זה צריך לחול.

מוטי ששון: זה סיפור אחר.

מל פולישוק-בלוך: לגבי שב"ח מופ"ת, בשיחה הראשונה שהייתה לי עם אבינועם, לפני חודשיים-שלושה, כשעלה הנושא של שב"ח מופ"ת בתל-אביב, אמרתי שגם אני חושבת שהילדים צריכים ללמוד בעירם, אבל העיר צריכה למשוך אותם ללמוד כאן מתוך בחירה.

מל פולישוק-בלוך: אם אתם תיתנו מענה הולם, ברמה גבוהה, הם יעדיפו להיות פה.

מוטי ששון: אני רוצה לשאול שאלה: יש חוקים במדינת ישראל, או אין?

מוטי ששון: החוק אומר שעד סוף כיתה ט' אין בחירה.

מל פולישוק-בלוך: זה כבר עניין של פרשנות.

מל פולישוק-בלוך: לחוק יש פרשנויות שונות.

מוטי ששון: לא שמעתי שיש פרשנויות.

מוטי ששון: שמעתי בצורה הכי ברורה שאין שום פרשנות.

מוטי ששון: חד-משמעית: עד כיתה ט' הוא חייב ללמוד באזור מגוריו.

מוטי ששון: נקודה.

מל פולישוק-בלוך: לא כך כתוב בחוק.

מל פולישוק-בלוך: אבל חבל שנתווכח על זה עכשיו.

אילנה: לפני שנשמע את התלמידים, אני רוצה שנשמע את רכז המגמה המדעית-הנדסית, שכיתות המופת נצבעות במדעית-הנדסית.

אילנה: זה חשוב, כדי שנבין מהו מענה הולם לילדים הללו, מתוך התאמה ובחירה, ולא מתוך כפייה.

אילנה: אסור שמערכת חינוכית תיקלע לסיסמאות, אלא עליה לעסוק במשהו מהותי ואמיתי.

קובי: במסגרת השש-שנתי אנחנו מסתכלים בראייה כוללת, מריצים את הילדים המסוימים ובסופו של דבר גורמים להם להוציא את הבגרות שלהם הרבה לפני התלמידים האחרים בבית-הספר.

קובי: רוב הבגרויות שלהם בכיתה י', המקצועות המתוגברים שלהם הם מתמטיקה 5 יחידות, אנגלית 5 יחידות, פיזיקה 5 יחידות.

קובי: המגמה עצמה היא המגמה המדעית-הנדסית.

קובי: היא מגמה חדשנית, והתפיסה היא הרבה לימוד עצמי מהרבה מקורות מידע, ולאו דווקא ספר אחד.

קובי: זאת בדיוק התפיסה של האוניברסיטאות.

קובי: מצד שני יש כאן לימוד בצוותים, כשאחד מהרעיונות הוא שיוגשו פרויקטים של חמישה תלמידים.

קובי: כל תלמיד בצוות מתמחה באחד המקצועות: פיזיקה, אלקטרוניקה וכו'.

אילנה: נשמע את התלמידים.

ג'ני טפלינסקי: אני בכיתה ז'.

ג'ני טפלינסקי: רציתי ללכת לשב"ח מופ"ת משום שרוב התלמידים, לא רק שהם באותה רמה ביניהם.

ג'ני טפלינסקי: למשל ב"שלום עליכם" הרוב רוסים, רוב הרוסים מדברים עברית ולא ניתן לדעת שהם רוסים.

ג'ני טפלינסקי: בשב"ח מופ"ת אפשר לראות שיש חלק רוסים ורק חלק קטן מסתיר את זה שהוא רוסי.

ג'ני טפלינסקי: אחר כך ראיתי שב"שלום עליכם" יש כיתות נוחות, ושכשנכנסים לשם מרגישים שייך, וגם הרמה גבוהה.

ג'ני טפלינסקי: אני מבית-ספר יסודי דינור.

ג'ני טפלינסקי: אני מרוצה מאוד היום.

מל פולישוק-בלוך: איזה מקצוע אתה הכי אוהב?

ג'ני טפלינסקי: קשה להגיד.

ג'ני טפלינסקי: קצת ספורט, קצת אנגלית ומתמטיקה, ספרות.

עדינה גלאובר: גם אני בכיתה ז'.

עדינה גלאובר: בחרתי במסלול מופ"ת כי הרגשתי שהרמה – אני יכולה לעשות מעל מה שאפשר לעשות בכיתה רגילה.

עדינה גלאובר: כמו לכל הילדים האחרים שנכנסים למופ"ת, צריך גם תפיסה מהירה ולא רק חוכמה ודברים מהסוג הזה.

עדינה גלאובר: אחר כך, כשראיתי מה עושים במופ"ת, הרגשתי חופשייה לבחור אם אני רוצה להישאר או לא.

עדינה גלאובר: אם ארגיש שיותר נוח לי להישאר, אני אשאר.

עדינה גלאובר: אם לא, אף אחד לא מחזיק אותי.

עדינה גלאובר: זה לא כמו בכיתה רגילה, שאחר כך אין לאן לרדת.

קריאה: לעבור.

מל פולישוק-בלוך: את מרגישה שאת מתאמצת,

עדינה גלאובר: לא במיוחד, אבל עם הזמן זה נהיה יותר קשה, זה אתגרי.

עדינה גלאובר: אני באה מבית-ספר התבור.

לוסי בר גור: בחרתי בכיתה הזאת מכיוון שהמורות שלי ביסודי, כשדנו במעבר לחטיבה, המליצו לי מאוד על המסלול, ואמרו שבהתאם ליכולת ולציונים שלי בכיתה הן מאמינות שהמסלול הזה מאוד יתאים לי.

לוסי בר גור: ניסיתי להתקבל ובאמת הורשיתי להיכנס לכיתה.

לוסי בר גור: הגעתי למסקנה שכדאי לנסות, כי אני מאמינה ביכולת שלי, ואני יודעת שלמען המטרה אני אשקיע.

לוסי בר גור: ובאמת את כיתה ז' עברנו.

לוסי בר גור: אני לא יכולה להגיד שהייתה התאמצות כל כך קשה.

לוסי בר גור: כל השנה ניסו להלחיץ אותנו, להפחיד, להיפך, להגיד שיהיה קשה.

מל פולישוק-בלוך: דיברו על הקושי שיגיע.

לוסי בר גור: כל הזמן הם ניסו להפחיד ולהלחיץ ולהגיד שיהיה לנו קשה, אבל בסך הכול נוכחנו לדעת שזה לא כל כך קשה כמו שאומרים לנו, ובהחלט אפשר להתגבר.

לוסי בר גור: ויש לנו זמן לבילויים, לחברים.

לוסי בר גור: לא רציתי ללכת לשב"ח מופ"ת, גם אמא שלי לא רצתה.

לוסי בר גור: היא אמרה שכלל האוכלוסייה שניגשת לשם היא קהילה של עולים חדשים מרוסיה.

לוסי בר גור: אמא שלי רצתה שאהיה במגע עם כל העדות, שלא אשאר בתוך הקהילה שממנה באתי, כי זו מדינה של יהודים בלי קשר לעדה וצבע עור ודת – בעצם, דת כן.

לוסי בר גור: המגע שלנו צריך להיות עם כלל החברה.

אילנה שמיר: אני בכיתה ט'.

אילנה שמיר: אני במסלול שנתיים, ואני ממשיכה למסלול מתאים לי.

אילנה שמיר: אני אוהבת ללמוד מתמטיקה, זה מקצוע טוב בשבילי.

מל פולישוק-בלוך: החלוקה של בנים ובנות שווה, פחות או יותר?

אילנה שמיר: לא בכיתה שלי.

אילנה שמיר: היו בנות שנבחנו והיו בנות במכינה, כי הייתי במכינה ובבחינות.

אילנה שמיר: אני יודעת שזה הכול לפי יכולת.

אילנה שמיר: אני יודעת שבית-הספר בחר בשיקול דעת נכון את החלוקה של הילדים.

אילנה שמיר: אנחנו לומדים עם ילדים ברמה מאוד גבוהה.

אילנה שמיר: בכל פעם שאני נכנסת לכיתה אני מרגישה גאווה שאני לומדת עם התלמידים האלה.

אילנה שמיר: הם תלמידים ברמה, שכיף ללמוד אתם, כיף לשבת אתם בכיתה, לראות איך הם עובדים.

אילנה שמיר: יש בינינו יחס שווה – גם אם אנחנו רוסים או ישראלים.

מל פולישוק-בלוך: היום כולם ישראלים.

אילנה שמיר: נכון, עולים חדשים אצלנו לא נחשבים עולים חדשים.

אילנה שמיר: ואם הם מתקשים בשפה אנחנו עוזרים להם, בין התלמידים.

אילנה שמיר: אנחנו לא מחכים שבית-הספר יעזור, אף על פי שהוא עוזר.

אילנה שמיר: אנחנו עוזרים להם בעצמנו.

אילנה שמיר: החברה הכי טובה שלי היא עולה חדשה.

אילנה שמיר: אין בינינו משהו לא שווה.

אילנה שמיר: אנחנו ככיתה, אנחנו נחשבים מגובשים.

אילנה שמיר: המחנכת מאוד טובה.

אילנה שמיר: אנחנו מרגישים את הרצון להיות אחד עם השני בכיתה, וזה מאוד כיף.

אילנה שמיר: זה מביא גאווה לעצמנו ולעיר.

מל פולישוק-בלוך: אני מבינה שיש כאן מכל השכבות: ז', ח', ט', י"א, צעירים שמסיימים ולומדים באקדמיה.

ארז שיינר: אני סיימתי את התואר הראשון שלי בשנה שעברה, במתמטיקה שימושית.

ארז שיינר: רציתי לומר כמה דברים על הפרויקט.

ארז שיינר: מדברים על בגרויות, על כיתה י'.

ארז שיינר: צריך להבין שהמבנה של הבגרויות מתאים לאנשים עם יכולת גבוהה.

ארז שיינר: במבנה הבגרויות כיום, לפחות איך שאני למדתי, זה לזכור בעל פה וללמוד.

ארז שיינר: עד כמה שחשוב שתהיה מסגרת בבית-הספר, חלק מהמענה ההולם הוא לתת לאנשים ללמוד ברמה גבוהה יותר.

ארז שיינר: אצלנו, במתמטיקה, גם מוכיחים נוסחאות, ולא רק לומדים אותם.

ארז שיינר: זה ההבדל בין האוניברסיטה לתיכון, הרמה אחרת.

ארז שיינר: בתיכון לומדים תרגילים עד שתופסים את הטריק.

ארז שיינר: יפה.

ארז שיינר: באוניברסיטה לומדים למה זה בכלל נכון.

מל פולישוק-בלוך: אתה מסיים?

ארז שיינר: סיימתי את התואר הראשון, אני מתחיל תואר שני.

ארז שיינר: סיימתי תואר באוניברסיטת בר-אילן, ועברתי לאוניברסיטת תל-אביב.

ארז שיינר: התואר הוא במתמטיקה שימושית.

ארז שיינר: בתואר הראשון קיבלתי דחייה מהצבא, אנחנו מקבלים דחייה של שנה.

ארז שיינר: מי שסיים 50% מקבל דחייה.

ארז שיינר: אם נכשלים בכמה קורסים ולא מסיימים 50%, לא מקבלים דחייה.

מל פולישוק-בלוך: אז היית כבר בצבא?

ארז שיינר: לא, אני בן 19.

ארז שיינר: מועד הגיוס שלי הוא מרס, יש לי סמסטר אחד חופשי, ואז אתחיל את התואר השני או השלישי.

מל פולישוק-בלוך: אפשר ללמוד תואר שני בזמן הצבא?

מל פולישוק-בלוך: הצבא משתמש בזה שאתה מוכשר?

ארז שיינר: אפשר ללמוד בצבא.

ארז שיינר: הצבא כבר קיבל אותי ליחידה מודיעינית.

ארז שיינר: אני לא יכול לומר בדיוק מה זה, כי לא הייתי שם, והם לא טורחים לספר הרבה.

ארז שיינר: גם אילו ידעתי הייתי אומר שאסור לספר.

תומר גרוס: האחים שלי למדו ב"אורט", אני הכי קטן במשפחה.

תומר גרוס: אמא שלי דיברה עם המנהל בזמנו, מר מרקוביץ', והוא הציע לה את מסלול מופ"ת.

תומר גרוס: החלטתי ששווה לנסות.

תומר גרוס: עשיתי את הבחינה, דיברתי עם המנהלת, והתקבלתי.

תומר גרוס: במהלך השנים הרגשתי שהקושי עולה, והבעיה העיקרית שלי הייתה שלא הייתי מחובר לכיתה מבחינה חברתית.

תומר גרוס: הייתי מחובר יותר לחברים בכיתה אחרת בשכבה, שלא היו במופ"ת.

תומר גרוס: זה הדבר שהכי הקשה עלי.

תומר גרוס: הציונים שלי לא היו כל כך גבוהים, בינוניים.

תומר גרוס: בכיתה י' התחברתי יותר לכיתה, והציונים שלי עלו.

תומר גרוס: הדבר החברתי הוא דבר מאוד חשוב בשביל להצליח, אני יכול להגיד את זה.

אבינועם גרנות: כלומר תלמד במכון הטכנולוגי לקראת תואר ראשון במדעי המחשב.

תומר גרוס: כן.

תומר גרוס: היום אני מתחיל.

תומר גרוס: זה יהיה גם י"ג.

מל פולישוק-בלוך: מה בוער לך?

מל פולישוק-בלוך: לא צריך לרוץ כל כך מהר.

אסף עבאדי: אני בכיתה י"א.

אסף עבאדי: את המסלול של מופ"ת הציגו בבית-הספר, כשהייתי בכיתה ו'.

אסף עבאדי: תלמידים שנה מעלינו, שכבר התחילו, סיפרו מה אפשר להשיג.

אסף עבאדי: קצת התחברתי.

אסף עבאדי: כמה חברים שלי הלכו, אז גם אני ניסיתי.

אסף עבאדי: התחלתי ללמוד, ובשנים הראשונות לא הרגשתי את הקושי.

אסף עבאדי: זה התחיל לעלות, ובכיתות ט'-י' מתחיל הלחץ המשמעותי.

אסף עבאדי: אני חושב שהרבה אנשים יכולים לעשות את זה, זה הכול עניין של רצון.

אסף עבאדי: התחלנו כשתי כיתות בכיתה ז', ובכיתה ח' כבר שינו את זה, לפי רמות.

אסף עבאדי: חילקו את הילדים לפי הרמות שלהם.

אסף עבאדי: ראיתי שחלק יותר מתקשים, וממש מתאמצים, וקשה להם.

אסף עבאדי: ולאחרים זה די הלך בקלות.

אסף עבאדי: פחות שמתי לב לאוכלוסייה – עולים חדשים או לא עולים חדשים – זה די חצי-חצי.

אסף עבאדי: לא שמים לב לזה, כי זו כיתה, ואלה האנשים שאתה אתם יום-יום.

אסף עבאדי: זה לא כל כך משנה.

מל פולישוק-בלוך: יפה.

מל פולישוק-בלוך: שירבו כמוכם בישראל.

אבינועם גרנות: חברים, תודה.

אבינועם גרנות: אלו שלא יכלו לדבר, סליחה, בשנה הבאה.

אבינועם גרנות: קיבלנו את הרושם.

אבינועם גרנות: ז.

אבינועם גרנות: סיור במוזיאון הילדים:

אבינועם גרנות: שלום, אנחנו כאן עם יושבת-ראש ועדת החינוך והתרבות מל פולישוק, עם צוות הוועדה והעוזרות.

אבינועם גרנות: לכבוד לנו.

אבינועם גרנות: זאת הפעם האחרונה, לפני שאנחנו נפרדים, שיושבים ושומעים.

אבינועם גרנות: מכאן נתחיל סיור במוזיאון.

אבינועם גרנות: כמובן, ראש העיר מוטי ששון נמצא אתנו מתחילת הסיור.

אבינועם גרנות: הייתי מבקש מחברת הכנסת פולישוק לומר כמה מילים.

אבינועם גרנות: היא הספיקה להכיר כבר את חלק מהמוזמנים: חלקם אנשי מנהל החינוך, יש כאן נציגות למנהלי בתי-הספר היסודיים, יש גם מנהלים על-יסודיים, חברי מועצה, וצוות מייצג של גני הילדים שלנו.

אבינועם גרנות: כל זה כולל גם את החינוך המיוחד.

אבינועם גרנות: יש כאן חתך של כל מערכת החינוך, אם אני לא טועה.

אבינועם גרנות: מה שחסר כאן, ולהבא נתחיל להביא: יש בחולון רשת קהילה ופנאי, גני ילדים מגיל אפס.

אבינועם גרנות: זה דבר שכדאי לדבר עליו בנפרד, ולבקר בו בנפרד.

אבינועם גרנות: רובם פועלים במתנ"סים.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.

מל פולישוק-בלוך: אשתדל לא לחזור על דברי, למי ששמעו אותם קודם.

מל פולישוק-בלוך: קודם כול תודות.

מל פולישוק-בלוך: נתחיל בראש העיר: תודה שהזמנת אותנו, תודה על מה שראינו.

מל פולישוק-בלוך: יזמת את הרעיון שנגיע, שכולנו נגיע.

מל פולישוק-בלוך: שוחחנו כאן על עיר ששינתה את פניה, שזו אחת הדוגמאות בארץ לשינוי.

מל פולישוק-בלוך: הכול מתחיל בחינוך: כשמשנים את פני החינוך בעיר, משנים את פני העיר.

מל פולישוק-בלוך: ובעצם זאת המלחמה שלי מאז הגעתי לנכנסת, לפני כשנה וחצי.

מל פולישוק-בלוך: יש לשים את הדגש על ההון האנושי של מדינת ישראל, כך אני קוראת לזה.

מל פולישוק-בלוך: זה מתחיל בחינוך, זה ממשיך בהשכלה הגבוהה או בהכשרה מקצועית.

מל פולישוק-בלוך: כל אחד, איפה שהוא נמצא, ומה שהוא עושה – שיעשה את זה יותר מצוין.

מל פולישוק-בלוך: שיעלה מדרגה מהמקום שבו הוא נמצא.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שהממשלה צריכה לשים את זה בראש סדר העדיפויות שלה, קודם כול בהחלטה ממשלתית שהון אנושי הוא תשתית לאומית.

מל פולישוק-בלוך: עד היום לא שמעתי הצהרה כזאת.

מל פולישוק-בלוך: הגיע הזמן שנתייחס לתשתיות לאומיות בצורה הזאת.

מל פולישוק-בלוך: לא רק מסילות ברזל וכבישים, אף שגם זה חשוב, אלא גם הון אנושי הוא תשתית לאומית.

מל פולישוק-בלוך: ברגע שמחליטים על זה, ויש הכרה שזאת התשתית הלאומית החשובה ביותר – גם משקיעים בהתאם.

מל פולישוק-בלוך: זה בצד הכספי.

מל פולישוק-בלוך: בבוקר דיברתי עם ראש העיר על תקציבים, על תקציב הרשויות.

מל פולישוק-בלוך: האמת היא שלא כל כך חשוב איך קוראים לכסף ואיך הוא צבוע, ובלבד שלתחומים האלה, התחום שלכם, יגיע יותר כסף.

מל פולישוק-בלוך: אם הייתה לי איזו שהיא השקפה עד היום, הרי שבזכותכם העשרתי את האמירה שלי.

מל פולישוק-בלוך: אני שמחה שהייתי פה, כי ראיתי בעיניים איך אפשר לעשות את זה בפועל.

מל פולישוק-בלוך: זה לא רק תיאוריה, זה אמיתי, אפשר לעשות את זה.

קריאה: גם בחינוך המיוחד.

מל פולישוק-בלוך: מצד אני נורא רוצה לומר שעוד אהיה זמן רב בוועדת החינוך, ועוד אגיע הרבה.

מל פולישוק-בלוך: מצד שני, השבוע יש בחירות בשינוי ואני דווקא רוצה להתקדם הלאה.

מל פולישוק-בלוך: אני די בדילמה.

מל פולישוק-בלוך: מה שיהיה יהיה.

מל פולישוק-בלוך: בכל מקום שאהיה, לא אעזוב את הנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: אתם אנשי חינוך, ויש כאן חברי מועצת עיר וראש עיר, ואני חברת כנסת.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו צריכים להיות מי שמובילים את זה, מי שנותנים את הדוגמה האישית.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו צריכים להיות מי שבונים את סדר העדיפויות כראוי.

מל פולישוק-בלוך: צריך להציב בראש סדר העדיפויות את הנושא הערכי של מדינת ישראל, כפי שהיה פעם.

מל פולישוק-בלוך: אם נחזיר את זה לסדר היום הציבורי שלנו, תראו שיהיה כסף לכל דבר.

מל פולישוק-בלוך: תראו שבהתנדבות, ברצון טוב, בשיתוף פעולה, אפשר להפיק הרבה יותר.

מוטי ששון: צהריים טובים לכולם.

מוטי ששון: קודם כול אני מודה לחברת הכנסת פולישוק.

מוטי ששון: אמרתי לה שבזמנו היה יושב-ראש ועדת חינוך אחר, ואותו אני לא רוצה לראות.

מל פולישוק-בלוך: עזוב.

מוטי ששון: אני מדבר חופשי עם החברים שלי.

מוטי ששון: נשים את זה בסוגריים.

מוטי ששון: כשאבינו

מוטי ששון: עם התקשר אלי ואמר לי שהוא רוצה להזמין את יושבת-ראש ועדת החינוך, קודם כול אמרתי "מה?".

מוטי ששון: הוא אמר שזאת חברת הכנסת פולישוק, ואז אמרתי שזה בסדר.

מוטי ששון: היה לנו דין ודברים לא קל עם חברי ועדת החינוך והתרבות של הכנסת בנוגע לשב"ח מופ"ת.

מוטי ששון: השמיצו שם אותי ברמה האישית, וגם את המערכת.

מוטי ששון: אמרתי שאם כך מדברים, אני לא רוצה לראות אותם.

מוטי ששון: אתם יודעים שהייתה הסתה נבזית כלפי, במערכת הבחירות האחרונה.

מוטי ששון: אמרו שאני דיקטטור, שאני הצאר הרוסי, שאני אעשה הכול כדי לפגוע ברוסים, שאני שונא את הרוסים.

מוטי ששון: מה לא, הכול.

מוטי ששון: במערכת הבחירות אני הייתי הרשע והרוע בהתגלמותם.

מוטי ששון: חשבתי, ואני עדיין חושב, שיש כאן קהילה גדולה של רוסים שחייבת להיות מעורה בקהילה.

מל פולישוק-בלוך: אם תתחיל לקרוא להם ישראלים דוברי רוסית, אולי זה יתחיל את התהליך.

מל פולישוק-בלוך: בואו לא נתייחס אליהם כאל רוסים.

מוטי ששון: בדיוק.

מוטי ששון: הם ישראלים לכל דבר ועניין.

מוטי ששון: היה ניסיון, לא מצד ההורים כמו מצד אנשים פוליטיים שניסו להסית אותם, לשמור על הגטו הרוסי כמאגר כוח פוליטי למפלגה מסוימת.

מוטי ששון: זה מה שעניין אותם לאורך כל הדרך.

מוטי ששון: אני חושב שזאת טעות.

מוטי ששון: צריך לאפשר להם להתאקלם בחברה.

מוטי ששון: כל כך שמחתי לראות גם עולים חדשים וגם צברים לומדים באותה כיתה, שני הצדדים מרוצים.

מוטי ששון: היה תלמיד שאמר שלא רצה ללמוד בשב"ח מופ"ת כי רצה להיות חלק מהחברה הישראלית והעדיף ללמוד בחולון.

מוטי ששון: אמרנו לאורך כל הדרך שאנחנו מוכנים לפתוח כמה כיתות שרק רוצים.

מוטי ששון: אגב, אני היחיד שנתן אישורים השנה.

מוטי ששון: ראשון לציון לא נתנה.

מל פולישוק-בלוך: נתנו בסוף.

מל פולישוק-בלוך: כולם נתנו.

מוטי ששון: אז בסדר.

מל פולישוק-בלוך: נכון שהיית הראשון, אבל כולם נתנו.

מל פולישוק-בלוך: אני לא חושבת שאפשר להחזיק ילדים בכוח.

מל פולישוק-בלוך: צריך לשכנע אותם.

מל פולישוק-בלוך: כמו שאתה אומר, צריך לתת את המענה, לפי הצרכים שלהם.

מוטי ששון: אני מציע לך, את יושבת-ראש ועדת החינוך והתרבות: אנחנו מחנכים אותם שאפשר לעבור על החוק, וזה לא טוב.

מוטי ששון: הם לא בית-ספר על-אזורי ארצי.

מוטי ששון: שמשרד החינוך יחליט שהם בית-ספר על-אזורי ארצי, ואז אפשר להעביר בלי שום בעיה, ולא להעמיד אותנו כמי שעוברים על החוק.

מל פולישוק-בלוך: אני ביקשתי מהשרה שתחליט ועוד לא קיבלנו תשובה.

מל פולישוק-בלוך: הם בודקים את זה.

מוטי ששון: גם אז הם לא רצו להחליט.

מל פולישוק-בלוך: יש להם ועדה, זה יבוא לוועדה.

מל פולישוק-בלוך: הם יחליטו.

מוטי ששון: אני מודה לכל מי שהצטרף לסיור.

מוטי ששון: ניסינו קצת, על קצה המזלג, להראות דברים.

מוטי ששון: אני מזמין את חברת הכנסת פולישוק לביקור בפעם נוספת, בשקט, באופן חופשי, בלי לחץ של זמן.

מוטי ששון: יש כאן דברים מאוד יפים.

מוטי ששון: תודה רבה.

אבינועם גרנות: גני הילדים הם הראשונים שעל הכוונת, ובתי-הספר היסודיים – אל תדאגו.

אביגדור גונן: אני מפקח.

אביגדור גונן: אני רוצה להעלות את הבעיה של מימון בית-הספר על ידי ההורים.

מל פולישוק-בלוך: ...

מל פולישוק-בלוך: ועדת תשלומים?

אביגדור גונן: אני בעד לתת יותר אוטונומיה לבתי-הספר ולצוותי ההורים, כי כרגע יש הרגשה של סתימה בצנרת.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה שתדעו, וחלק מכם בוודאי שמעו והיו, שהיה כנסת חירום של מנהלים בתל-אביב, לפני שלושה שבועות.

מל פולישוק-בלוך: השתתפתי בו, ושמעתי את כל הצעקות.

מל פולישוק-בלוך: בשבוע הבא נקיים ישיבה נוספת בנושא, כדי לראות איך נותנים מענה.

מל פולישוק-בלוך: אני מסכימה.

מל פולישוק-בלוך: אני מביאה את זה לוועדה.

נורית פרי: אני מפקחת של החינוך המיוחד.

נורית פרי: אני רוצה להוסיף שיש לתת את הדעת על בתי-הספר לחינוך מיוחד, כי כל ההנחיות בנושא תשלומי הורים אין להן נגיעה לחינוך המיוחד.

נורית פרי: אתן דוגמה: תשלום לטיול בכיתה של 30 תלמידים לא מתאים לתלמידים נכים שצריכים מכונית לכל שישה ילדים.

נורית פרי: בשנה שעברה פניתי למנכ"לית, קיבלתי מכתב ממר יאיר סמוכה שבו נאמר שידונו בזה.

נורית פרי: עדיין לא דנו בזה.

מל פולישוק-בלוך: נבדוק את העניין.

יוני רובינשטיין: אני רוצה להוסיף רק דבר אחד: אין קורלציה בין הורים בשכונות מסוימות לבין תשלומי הורים.

יוני רובינשטיין: ההוכחה לכך היא שבחולון, בבתי-ספר שבהם המצב הסוציו-אקונומי נמוך מגיעים לאחוזי הגבייה הגבוהים ביותר.

מל פולישוק-בלוך: בבינוני זה נכון.

מל פולישוק-בלוך: אבל בדימונה גובים 20%.

מל פולישוק-בלוך: ככל שמעלים את גובה תשלומי ההורים, יש פחות אנשים שיכולים ומוכנים לשלם.

מל פולישוק-בלוך: צריך למצוא את האיזון.

מל פולישוק-בלוך: צריך לאפשר למי שיכול לתת קצת יותר, וצריך שמי שיש להם פחות ומתביישים לומר שיש להם פחות לא יהיו במצוקה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו צריכים לראות את התמונה כולה, וזה מה שאנחנו מנסים לעשות.

מל פולישוק-בלוך: אני לא יודעת אם תעריף דיפרנציאלי הוא אפשרי.

קריאה: אני עושה את זה בקרן קרב.

קריאה: שם אני אומר שמי שיש לו הנחה בארנונה מקבל הנחה מקרן קרב.

מל פולישוק-בלוך: אולי זה מה שנעשה.

מל פולישוק-בלוך: אולי באמת דיפרנציאלי.

מל פולישוק-בלוך: נחשוב על זה.

קריאה: או לתת מקסימום, אבל לא תעריף מינימום שהוא המקסימום.