ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 319, 2004-10-31 09:00

מל פולישוק-בלוך: שלום לכם, אני פותחת את ישיבת הוועדה.

בני רגב: שלום לכם.

בני רגב: אני מקבל בברכה את חברי ועדת החינוך של הכנסת: יושבת הראש, מל פולישוק בלוך, חבר הכנסת אורי יהודה אריאל, שהיה כבר אצלנו פה, חבר הכנסת מוחמד ברכה, שגם היה כאן, ומכיר היטב את בעיותיה של העיר, וידידי, חבר הכנסת החדש, גאלב מג'אדלה, אותו אני מכיר מתחום הספורט, מרכז "הפועל", הרבה שנים.

בני רגב: הוא היה בין היוזמים שתמכו בי לתפקיד יו"ר הנהלת ההתאחדות לכדורגל.

בני רגב: כאשר פגשתי את יושבת הראש, והיא לבד ביוזמתה ביקשה להגיע לכאן – שמחתי לשמוע שהיא עומדת להיות שרה.

בני רגב: הייתי בטוח שהיא תהיה שרה.

בני רגב: בפוליטיקה יש הרבה הפתעות.

בני רגב: אני לא אומר את הדברים כדי להיות נחמד: אני שומע אותה בכנסת, שמעתי אותה בהרבה הזדמנויות- אני מאד מכבד אותה.

בני רגב: אני שמח שהגעתם ללוד.

בני רגב: אנחנו גם נסייר בעיר.

בני רגב: אני מברך את כל אלה שהגיעו לכאן.

בני רגב: חלק גדול מהנוכחים מכירים את בעיותיה של העיר.

בני רגב: יושב אתנו כאן גם החשב המלווה מטעם משרד הפנים.

מל פולישוק-בלוך: אולי אפשר לעשות סבב של שמות?

בני רגב: בבקשה: ד"ר אביבה בריינר – ראש מינהל החינוך בעיר.

בני רגב: סולי נתן- מפקחת המחוז, עדי מילשטיין – מפקחת, שלווה שניידר – מפקחת על החינוך הממלכתי דתי, זהבה שלזינגר – מפקחת על החינוך העל יסודי, טארק אבו חאג'לה – מפקח על המגזר הערבי - - -

מל פולישוק-בלוך: כולם מטעם משרד החינוך.

בני רגב: בני סמואל – יושב ראש ועד העובדים העירוני, כהן ירדנה, חנה פרנקו, טובה סופר, ציון הדר – גזבר העיריה, רפי קריכלי – סגן ראש העיר, בוריס סברדלין – מהנדס.

בני רגב: שלמה אברמוביץ – חבר מועצת העיר, שבתאי קטש, יורם בן ארוש, ואלון ויקטור.

בני רגב: ברשותכם – בקצרה אני אתאר את מצב העיר לוד.

בני רגב: העיר לוד, כפי שידוע לכם, היא עיר מעורבת.

בני רגב: האוכלוסייה מחולקת לעולים, במיוחד מברית המועצות, שמהווים 33% מהתושבים.

בני רגב: 27% הם תושבים מהמגזר הערבי, והיהודים מהווים את השאר.

בני רגב: העיר עוברת בתקופה האחרונה קשיים לא רק כלכליים אלא גם חברתיים.

בני רגב: העיר נפגעה בצורה ברורה כאשר קמו יישובים מסביב, כמו – מודיעין, שוהם, מכבים.

בני רגב: אוכלוסייה חזקה עוזבת את העיר בבריחה, לאותם יישובים.

בני רגב: אין ספק שהמצב הכלכלי –חברתי בעיר הוא גורם מרכזי לעזיבה.

בני רגב: כפי שידוע, בהרבה ערים במדינת ישראל אך במיוחד בלוד, ב- 6 השנים האחרונות לא היתה יציבות שלטונית.

בני רגב: התחלפו פה ראשי ערים.

בני רגב: היתה טרגדיה נוראית כאשר ראש העיר, מקסים לוי זכרונו לברכה, הלך לעולמו.

בני רגב: היתה פה גם ועדה קרואה במשך שנתיים, כאשר משרד הפנים הגיע למסקנה שיש למנות ועדה כזו, ועל ידי זה אולי ישתנו דברים.

בני רגב: אנחנו מדברים על זה עוד הרבה.

בני רגב: היה ברור לכולם שהוועדה הקרואה גרמה נזק לעיר.

מל פולישוק-בלוך: כמה זמן היא כיהנה?

בני רגב: שנתיים.

בני רגב: כאשר משרד הפנים אמר שצריך ללכת לבחירות, מקסים לוי נבחר.

בני רגב: אחרי שקרה האסון, נבחרתי על ידי מועצת העיר, ברוב גדול.

בני רגב: מהיום שנבחרתי אני מתמודד עם בעיות קשות מאד.

בני רגב: אין ספק שהמצב הביא לכך שיש התקוממות של התושבים כאשר מנתקים מים, אין פינוי אשפה ויש שביתות.

בני רגב: העובדים הסוציאליים לא עובדים, הרווחה קורסת – עם כל הבעיות צריך להתמודד, והתושבים מתקוממים.

בני רגב: המצב אינו טוב.

בני רגב: אנחנו לא פעם הבאנו את הדברים בפני ועדת הפנים של הכנסת ונציגי הממשלה.

בני רגב: הבסיס פה היה תוכנית ההבראה.

בני רגב: ממשרד הפנים מינו חשב מלווה שמלווה אותנו כבר למעלה מחצי שנה, ויש שיתוף פעולה.

בני רגב: אין ספק שאנחנו עובדים יחד על מנת לשפר ולתקן וסוף סוף לפני כחודש אישרו לנו את תוכנית ההבראה.

בני רגב: תוכנית ההבראה היא קשה מאד.

בני רגב: צריך להבין שזה כרוך בפיטורין של למעלה מ- 270 עובדים.

מל פולישוק-בלוך: כמה עובדים יש לכם?

בני רגב: יש 900 עובדים, אבל זה כולל סייעות, עוזרות, אבל בלוגיסטיקה עובדים קרוב ל- 400 איש.

בני רגב: למעלה מ- 50% אנחנו נפטר.

בני רגב: אין ספק שתוכנית ההבראה גרמה שנקצץ בהרבה דברים, בסופו של דבר זה נוגע בשירותים לתושבים.

בני רגב: כאשר מקצצים בגינון, בניקיון.

בני רגב: כל זה, בסופו של דבר, מהווה פגיעה, למרות שאני חושב שהעיר לוד, בתנאים שהיא נמצאת, קשה מאד להכין לה תוכנית הבראה כי בסופו של דבר איך נעודד ונחזק את אותה אוכלוסייה, שלפחות תישאר ולא תעזוב?

בני רגב: אנחנו כבר לא מדברים על עידוד תושבים לבוא לכאן.

בני רגב: אולי אני מחמיא לעצמי, אבל אני יודע בציבור, במיוחד במגזר הערבי כלא-גזעני.

בני רגב: כל המאבקים שלי היו, מאז ומתמיד מתוך תפיסה שנגזר עלינו לחיות יחד, ושצריך לתת פתרונות, והדאגה שלי היא לשני המגזרים – לא פחות, ואולי אף יותר למגזר הערבי.

בני רגב: ברגע שניתן פתרונות למגזר הערבי, אין ספק שגם המגזר היהודי ייהנה מזה.

בני רגב: ברור שלא קל.

בני רגב: הדברים לא תלויים רק ברשות המקומית.

בני רגב: זו בעיה לאומית.

בני רגב: לצערי לא כולם מבינים את זה.

בני רגב: לכן אני אומר שבתנאים היום, של רשות מקומית עם גירעון של מעל 200 מיליון שקל - - -

מל פולישוק-בלוך: מתוך איזה תקציב?

בני רגב: 290 מיליון.

בני רגב: אף אחד לא יחשוד בי שנכנסתי לתפקיד עם גירעון של 200 מיליון.

בני רגב: הגירעון היה קרוב ל- 170 מיליון.

בני רגב: אין ספק שלא לעשות כלום – משרד הפנים עושה בדיקה.

בני רגב: מהרגע שנכנסתי לתפקיד, לא הבאתי אף עובד באף תפקיד.

בני רגב: אצלנו כל הזמן מפטרים.

בני רגב: לא עשינו שום פעולות ראווה.

בני רגב: חגיגות יום העצמאות, לצערי, לא נחגגו.

בני רגב: אנחנו ממש יודעים את הבעיה, מכירים אותה, ומקווים שבעתיד העיר הזאת תצא מהבוץ.

בני רגב: אבל ברור שאי אפשר תוך שנתיים לקצץ ב- 60 מיליון.

בני רגב: בתוכנית ההבראה אנחנו מחויבים לקיצוץ של 60 מיליון.

בני רגב: זה בלתי אפשרי.

בני רגב: אבל למרות הכל- קיצצנו בשכר בכירים ונבחרים ב- 25%, כאשר אף רשות מקומית לא עשתה את זה.

בני רגב: עשינו את זה באמת באומץ לב, מפני שכולם מבינים את המצוקה של העיר הזו.

בני רגב: התעשייה בעיר נפגעה בצורה בלתי רגילה כאשר הקימו פה את אזור התעשייה Airport City.

מל פולישוק-בלוך: למי זה שייך?

בני רגב: לחבל מודיעין.

בני רגב: ישנה עזיבה גדולה מאד לאזור התעשייה.

בני רגב: ברור שההכנסות מארנונה של תעשייה ירדו.

בני רגב: זו פגיעה קשה מאד.

מל פולישוק-בלוך: כמה אחוזי גבייה יש לכם?

בני רגב: לשמחתי, עם כל הקשיים הסוציואקונומיים שלנו הגבייה היא בין 75% ל- 80% בשוטף.

בני רגב: אם אנחנו מדברים במונחים שכוללים חובות עבר – החשב לקח את זה, ביחד עם הגזברות.

בני רגב: יש סמכויות לחשב - - -

מל פולישוק-בלוך: מה הם חובות העבר, 140 מיליון?

בני רגב: אנחנו מדברים על מחיקת חובות.

מל פולישוק-בלוך: אבל יש סיכוי לגבות חלק מהם?

בני רגב: בהחלט.

בני רגב: אנחנו עושים את זה בצורה יפה מאד.

בני רגב: אנחנו יושבים עם אותם בעלי עסקים, מגיעים אתם להסדר, פותרים את הבעיה, והם משלמים את זה בשוטף.

בני רגב: אני כל הזמן טענתי שאי אפשר לפתור בעיה של חובות בני 20-30 שנה.

בני רגב: יש בעיה וצריך להגיע למצב של מחיקת חובות, להגיע להסדרים.

בני רגב: בשוטף, כשהחוב הוא של 500-600 שקל, קל יותר לגבות.

בני רגב: אני אומר שגם הרשות המקומית עשתה פה טעויות כשהיא נתנה למצב להגיע לאן שהגיע.

בני רגב: באופן אישי, המצב אינו סימפטי, כאשר מתעוררים בבוקר ואין מים, אין פינוי אשפה, אין שירותי חינוך.

בני רגב: זה לא קל ולא פשוט, כאשר יש אי ודאות ועומדים לך כל הזמן עם האקדח על הרקה – יש ועדה קרואה או אין.

בני רגב: מהיום שנבחרתי זה כל הזמן ברקע.

מל פולישוק-בלוך: מצד שני יש מודעות לבעיות ודובר על זה שראש הממשלה בעצמו התערב והבטיח כספים.

מל פולישוק-בלוך: מה קורה עם הצד של העזרה?

מל פולישוק-בלוך: עד עכשיו דיברת רק על הבעיות.

בני רגב: צריך להבין – כאשר נקבעה המציאות של תוכנית ההבראה, היא למעשה על כולם.

בני רגב: ברור שראש הממשלה לא יבוא במקומה.

בני רגב: אנחנו מדברים על תקציבים בלתי רגילים –תב"רים, וחלק מזה אנחנו מקבלים.

בני רגב: ברור שלא את הכל.

בני רגב: יש הבטחות להעביר לפה תקציבים, להקים פה משטרה מחוזית, להקים פה שוק, להביא לפה מכללות, שבאמת – דיברנו עליהם, ואני עד היום רוצה להאמין שהם יגיעו לכאן.

בני רגב: מדובר ב "מורשת יעקב" ו "שערי משפט".

בני רגב: ככל שהדברים תלויים בנו – אפשרנו את הקרקעות, הבאנו את זה לאישור, דיברנו עם משרד ראש הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: שרת החינוך הבטיחה בישיבה של ועדת החינוך שקיימנו בנושא אחר, אך באו לשם תושבים מלוד והעלו את הנושאים – היא הבטיחה בפני פורום די גדול שהיא תעלה את הנושא הזה בישיבת הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: אתה יודע על זה משהו?

בני רגב: אני גם קיבלתי על זה מכתב.

מל פולישוק-בלוך: שיעלו את הדברים.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת – שההתחייבות של הממשלה שווה בערך כמו ההתחייבות של החייבים שלכם.

קריאות: - - -

בני רגב: אני רוצה להגיד לך, ולא על מנת להיות נחמד עם שרת החינוך – מבחינת משרד החינוך אנחנו נעזרים ומקבלים הרבה מאד תקציבים לחינוך בעיר.

אורי אריאל: איך זה מגיע בסוף ליעד, אם יש בור כזה?

בני רגב: הרבה תקציבים עוקלו, עד לפני שפתחנו את החשבונות להם.

מל פולישוק-בלוך: יש עכשיו חשבון נפרד.

בני רגב: הגיעו לכאן תקציבים ואפילו הוועד, ועד העובדים, עיקל לנו תקציבים של משרד החינוך.

בני רגב: היום אנחנו כבר בשלבי סיום העניין הזה.

בני רגב: אולי נשר לנו איזה תיקון אחד או שניים בעניין.

מל פולישוק-בלוך: אבל יש היום חשבון נפרד.

מל פולישוק-בלוך: אתה יכול לנתב היום את הכסף ליעדו.

סולי נתן: עדיין לא סיימו את ההתחשבנות עם אנשים לגבי שנת תשס"ד.

סולי נתן: עד שלא יקיימו את העניין הזה, כי שנת הכספים של תשס"ד מסתיימת ב- 31 בדצמבר, זה אומר שכל התקציבים החדשים שאנחנו אמורים לקבל, שראש הממשלה התחייב להם, עדיין לא יגיעו ליעדם.

סולי נתן: פתחנו את שנת הלימודים ב- 1 לספטמבר, אנחנו עדיין לא סיימנו סמסטר, ואנחנו לא יכולים לממש את הכספים הללו.

סולי נתן: בחלק מהכספים אנשים עובדים על חשבון אותן הבטחות.

מוחמד ברכה: למה - - ?

סולי נתן: מפני שלא סיימו את שנת - - -

מל פולישוק-בלוך: כאשר את אומרת שלא סיימו – למי הכוונה?

סולי נתן: העיריה.

סולי נתן: החשב בא ועוזר היום לסיים את העניין הזה, אבל טרם סיימו.

סולי נתן: אתן דוגמה.

סולי נתן: לפני 4 חודשים, אני, אישית, שלחתי לעיריה הרשאה של 3,770,000 שקל כדי לממן אנשים שעבדו.

סולי נתן: עד היום הזה, שולמו 3,000,000.

סולי נתן: עד שלא ישולמו ה- 700,000 הנותרים, אנחנו לא יכולים לקבל שום תקציב אחר שעומד לרשות העיריה.

בני רגב: איפה זה עומד היום, אדוני הגזבר?

בני רגב: למה זה התעכב?

ציון הדר: חלק מההסכמים לא היו חתומים.

ציון הדר: לא הכל היה סגור.

ציון הדר: אני מקווה שבתחילת החודש - - -

סולי נתן: בנוסף לכך יש עוד 2 מיליון שקל שהיו צריכים לממש אותם ולא מימשו.

סולי נתן: כל הפיקוח נוסע היום לירושלים כדי להציג את התוכניות לשנת הלימודים תשס"ה.

סולי נתן: אנחנו נקבל אישור על התוכניות הללו.

סולי נתן: עבדנו עליהן קשה מאד, אבל לא נוכל לממש אותם, חד משמעית, כי עדיין לא סיימו את ההתחשבנויות הקודמות.

סולי נתן: היו”ר מלי פולישוק-בלוך: אבל הנה, הוא אומר - - -

סולי נתן: ישבנו כבר גם בלשכת השר בירושלים וגם בוועדות שונות, ובכל פעם אומרים לי – עד שבועיים, עוד שבוע, ומושכים את הסיפור הזה כבר שלושה חודשים.

סולי נתן: לא נעים לומר את הדברים, אך זו האמת.

בני רגב: צריך לומר שבעיריה הזו לא עבדו 5 חודשים.

בני רגב: סגרו כאן את השערים.

בני רגב: הוועד עמד ולא נתן לאף עובדת בגזברות לתפקד.

בני רגב: זה לא היה המצב שישבו בגזברות ולא עשו כלום.

בני רגב: לא נתנו להם להיכנס, במשך קרוב ל- 5 חודשים.

בני רגב: אז אי אפשר לבוא ולהטיח - - -

סולי נתן: אני מתארת את המציאות.

בני רגב: מצטייר כאן מצב כאילו לא איכפת לנו.

רפי קריכלי: אנחנו לא במצב עכשיו של להעניש אותם - - -

סולי נתן: זה לא מעניש אתכם, זה מעניש אותנו.

בני רגב: אין ספק שהיו סיבות אובייקטיביות.

בני רגב: הגזברות לא תפקדה.

בני רגב: יש כאן חשב שהיה גם בנושא הטיפול הנקודתי - -

סולי נתן: אנחנו ביקשנו חשב.

קובי גינצבורג: אנחנו היינו מאד מקפידים ועד שלא נמצא השקל האחרון של הסכום, אנחנו לא נשחרר.

קובי גינצבורג: זה לא נגמר במשרד החינוך.

קובי גינצבורג: משרד החינוך עושה את תפקידו נאמנה, ואני יודע שכל הכסף יצא לייעודו.

סולי נתן: אני הרי יודעת את הדברים, אבל יחד עם זה, כולם צריכים לדעת שמשנים תוכניות בבתי הספר, גני הילדים, החינוך העל יסודי, בחינוך הממלכתי, הממלכתי –דתי, במגזר הערבי, עד שלא יסיימו העניין הזה.

סולי נתן: אנחנו כבר 4 חודשים אחרי פתיחת שנת הלימודים.

מל פולישוק-בלוך: מה שאומרים כאן הוא שיש כסף, זה מחכה בצנרת.

מל פולישוק-בלוך: אתם מסיימים בימים הקרובים את כל הדברים הלא תקניים שהתנהלו, ויש תקווה שהדברים, בחודש הבא, יתחילו כאן לזרום.

מל פולישוק-בלוך: אם נבוא בעוד חודשיים, נראה את הדברים עובדים כמו שצריך, זה מה שאתם אומרים.

מוחמד ברכה: למה מיועד כל הכסף בצנרת?

מל פולישוק-בלוך: לתוכניות חינוך.

סולי נתן: לכל מה שקשור לא רק לחינוך – אלא לכל אלה שתומכים את העניין של החינוך: הפסיכולוגים, ראשי רווחה.

סולי נתן: כל הדברים משיקים זה לזה.

סולי נתן: אם רוצים לקדם פה את התושבים, את העיר, חייבים לגעת בצורה הוליסטית בכל הנקודות.

מוחמד ברכה: אבל יש סדר עדיפות ודחיפות של דברים.

סולי נתן: נכון.

בני רגב: אני רוצה לסיים את הדברים: דיברנו פה על הבעיות והקשיים, ולמרות הכל , ואני אומר את זה בצורה הכי ברורה: אצלנו החינוך הוא בסדר עדיפות ואנחנו גם יכולים להיות גאים, עם כל מה שהעיר הזו עוברת – בחינוך שלנו.

בני רגב: אם נדבר על בתי ספר תיכוניים, אני חושב שהרבה ערים במדינת ישראל היו גאים בעיר הזו, באותם בתי ספר תיכוניים: בית הספר למדעים, בית הספר רמלה-לוד, חטיבת ביניים בגני אביב.

בני רגב: הבעיה, וזו עוד נקודה – הרבה תלמידים מגיעים לפה מהיישובים שמסביב, ומבקשים ללמוד בבתי הספר שלנו.

בני רגב: הם גרים מחוץ לעיר ורוצים ללמוד פה.

בני רגב: זה אומר הרבה.

בני רגב: הבעיה המרכזית שלנו היא חוסר כיתות לימוד, במיוחד במגזר הערבי.

בני רגב: היום יש חוסר ב- 5-6 כיתות.

בני רגב: אני רוצה להגיד לזכותם של אנשי המגזר הערבי שהם מאופקים.

בני רגב: אם זה היה במגזר היהודי אני לא יודע אם הם לא היו מתקוממים, מפגינים, שובתים.

בני רגב: למרות הכל, בתנאים הקשים שהם נמצאים שם, הם נאזרים בסבלנות.

בני רגב: הוספנו כמה כיתות, ועכשיו - - -

אריאל בן חמו: לומדים בכיתות ספח, בספריות - - -

בני רגב: כן.

בני רגב: ההרשאה היתה מאוחרת מאד, ולא היינו יכולים לעמוד בזה.

בני רגב: כבר הוצאנו מכרז לעניין.

מל פולישוק-בלוך: מתי יהיו יבילים?

אריאל בן חמו: הבעיה של היבילים היא לא הבעיה.

אריאל בן חמו: יש בעיה של תשתיות.

אריאל בן חמו: על כל שקל שאנחנו מקבלים ממשרד החינוך אנחנו מתבקשים להוציא עוד 40 אגורות, וזה כסף שאין לעיריה.

מל פולישוק-בלוך: למה אתה לא בונים כיתות אמיתיות?

מל פולישוק-בלוך: למה יבילים?

אריאל בן חמו: אם אני מנסה לתת מענה של 2 כיתות לימוד, לא יעלה על הדעת לקלוט 4-5 כיתות בו זמנית.

אריאל בן חמו: אובייקטיבית, המצב של העיר לוד קשה היום.

עדי מילשטיין: זה לא בדיוק לגבי בית הספר ע"ש מקסים לוי בגני אביב.

אריאל בן חמו: להוציא את העובדה שנאשר לבית הספר התיכון הדתי בגני אביב, שנסיים את הבינוי שלו עד שנת הלימודים, נוסיף כיתות לימוד וניתן מענה למגזר היהודי.

אריאל בן חמו: יחד עם זאת, במגזר הערבי יש מחסור בכיתות לימוד, ואנחנו רואים את זה הלכה למעשה.

מל פולישוק-בלוך: מפעל הפיס בונה פה?

אריאל בן חמו: מדובר בתקציבים משולבים: מפעל הפיס תקצב בינוי של 12 כיתות לימוד למגזר הערבי.

אריאל בן חמו: בנייתו של בית הספר "נווה שלום" הסתיימה לפני שנה וחצי.

אריאל בן חמו: נכון להיום, מפעל הפיס הקפיא את כל התקציבים שלו.

אריאל בן חמו: זו המדיניות שלו.

בני רגב: אני רוצה לסכם.

בני רגב: למרות כל הקשיים, המצב הלא קל והלא פשוט שיש מסביב, עצרנו את ההתדרדרות, ואנחנו עכשיו מקווים ומאמינים שאם הצלחנו לעבור את המשבר הקשה והנוראי של שביתת העובדים וכל מה שמסביב – אני טוען שעצרנו את ההתדרדרות.

בני רגב: זה הרבה מאד הודות להבנה של ההסתדרות, ועד העובדים ומשרד הפנים אתם הכנו את תוכנית ההבראה.

בני רגב: זו היתה הכותרת, ואני מקווה ומאמין שהתחלנו כבר ליישם את התוכנית הזו.

בני רגב: הדבר היחיד שנשאר זה פיטורי עובדים.

בני רגב: הוצאנו כבר שימועים לכולם.

בני רגב: יש איזושהי מחלוקת קטנה בין ועד העובדים וההסתדרות להנהלת העיר.

בני רגב: אנחנו מקווים שעד ה- 7 לחודש, כשבית הדין צריך לקבל מאתנו את המסקנות, העובדים ילכו הביתה ונתחיל דרך חדשה.

בני רגב: העיר הזאת היא עם הרבה תקוות קדימה.

בני רגב: אנחנו נמצאים במרכז הארץ.

בני רגב: זו עיר שחשובה לכולנו, עיר נמל, וכאחד שנולד בעיר הזו – העיר הזו יקרה לי.

בני רגב: אני לא אשאר ראש עיר כל חיי, אך העיר הזו חשובה לי, ואני עושה הכל למענה.

בני רגב: תאמינו לי.

בני רגב: מזה שנתיים אני ראש עיר ולא עזבתי את העיר הזו אפילו ליום אחד.

בני רגב: לא הרשיתי לעצמי לצאת לחופש אפילו של יום.

בני רגב: ימים כלילות, עם כל ההתקפות של התושבים אני פה.

בני רגב: נבחרתי ברוב של כמעט 60%, שזה רוב שאף ראש עיר פה לא קיבל.

בני רגב: חודש אחרי זה כבר כולם יצאו נגדי.

בני רגב: מכתבים למשרד הפנים, הפגנות וקריאה לזה שאלך הביתה.

בני רגב: אחרי חודש.

בני רגב: אין מה לעשות.

בני רגב: זו עובדה.

בני רגב: אנחנו במדינה דמוקרטית, ונבחרתי בצורה דמוקרטית.

בני רגב: צריך לתת לי הזדמנות.

בני רגב: אני מאמין שאנחנו נצעיד את העיר הזו קדימה.

בני רגב: הנה, אתם הגעתם לכאן, ואין לי ספק שאתם גם תהיו השגרירים שלנו.

מל פולישוק-בלוך: לפני שנמשיך, הייתי רוצה לשמוע את נציג ועד ההורים.

בני סמואל: קצת השלמה לגבי רמת בתי הספר והחינוך בלוד.

בני סמואל: רמת החינוך בלוד היא מהטובות בארץ.

בני סמואל: בית הספר למדעים ובית הספר התיכון רמלה –לוד הם מהידועים בארץ.

בני סמואל: יש פוטנציאל אדיר.

בני סמואל: הבעיה היא כפי שראש העיר אמר: היתה כאן ועדה קרואה.

בני סמואל: אבל אי אפשר להתעלם מכל העניין הזה שלא היה כאן תכנון מתקבל על הדעת.

בני סמואל: ריכזתי כאן בדף את כל הבעיות.

בני סמואל: אנחנו היינו בוועדת החינוך בכנסת והצבענו על הבעיות.

בני סמואל: שרת החינוך טענה שלוד היא משהו אחר.

בני סמואל: זאת אומרת – יש את מערכת החינוך בארץ ולוד היא עולם אחר.

בני סמואל: אני זוכר שחבר הכנסת שריד אמר: מה, בלוד אין ילדים?

בני סמואל: יש ילדים והורים בלוד.

בני סמואל: יש ים של בעיות.

בני סמואל: אנחנו פתחנו את שנת הלימודים למרות כל הבעיות.

בני סמואל: למרות שהיה חוסר בשולחנות וכסאות.

בני סמואל: בימים הראשונים היו ילדים שעברו עם הכסא שלהם ממעבדה לכיתת הלימוד, ומכיתת הלימוד למעבדה.

בני סמואל: חבר הכנסת ברכה היה פה בבית הספר "אל ראשדיה" וראה איך הילדים לומדים שם בחוץ.

בני סמואל: לנו אין מגזרים.

בני סמואל: אנחנו כולנו יחד.

בני סמואל: ועד ההורים הוא של כל בתי הספר בלוד.

בני סמואל: כולנו גוש אחד, ואנחנו לא מחולקים למגזרים.

בני סמואל: גם ראש העיר אמר, כפי שאמר יוסי שריד: אנחנו עיוורים למגזרים.

בני סמואל: כולם ביחד בעניין הזה.

בני סמואל: במכתב שכתבתי הדגשתי כמה דברים שהוועדה יכולה לעזור לנו בהם.

בני סמואל: במה אתם יכולים לעזור?

בני סמואל: – גם בזירוז העניין של התקציבים.

בני סמואל: דרך אגב, העניין של פתיחת חשבון בנק, אמרתי את זה לשרת החינוך לפני שלוש שנים, ובוועדה היא אמרה במפורש שצדקנו.

בני סמואל: יש גם בעיה של קיצוץ מסיבי בשעות חינוך.

בני סמואל: העיר הזו לא יכולה לסבול קיצוץ של שעות לימוד.

בני סמואל: יש גם בעיה ביורוקרטית, ואולי ניתן לעזור לנו: יש עודף שעות לימוד בבתי ספר מסומים, שהם לא משתמשים בהם, ובבתי ספר אחרים יש חוסר בשעות לימוד.

בני סמואל: בגלל העניין הזה שהוסיפו כיתה לעולים חדשים – איך אנחנו עוברים את הבעיות הביורוקרטיות האלה שנוכל להעביר שעות לימוד ממקום למקום?

בני סמואל: אמרו לנו שאי אפשר להעביר שעות.

קריאות: - - -

בני סמואל: אני לא רוצה להיכנס לבעיות הפוליטיות, זה מעל לכוחותינו, אבל בשנה שעברה זו היתה שנה שלמה שבה לא היתה שמירה על בתי הספר.

בני סמואל: הכסף נגמר ולא היתה שמירה.

בני סמואל: הורים באו ושמרו.

בני סמואל: ממשרד החינוך אמרו שאין להם רשיון ונשק, אבל בכל זאת שמרו בלי נשק.

בני סמואל: הורים באו ושמרו רק כדי לא להשבית את מערכת החינוך.

בני סמואל: אנחנו התגייסנו לעניין הזה ואני מקווה שיודעים להעריך את זה.

בני סמואל: 67 יום גני הילדים היו סגורים כיוון שהסייעות לא היו שם.

בני סמואל: זה לא נתפס.

בני סמואל: זה אובדן של שעות עבודה של עובד.

בני סמואל: היו אמהות שלא היו יכולות להגיע לעבודה בגלל זה.

בני סמואל: לא ייתכן דבר כזה.

בני סמואל: אנחנו לא נוכל לעבור עוד שנה כזו.

בני סמואל: המתנ"סים כאן סגורים.

בני סמואל: מדובר בשעות הפנאי של הילדים.

בני סמואל: הפשע והאלימות ידועים.

בני סמואל: מה יעשה הנוער הזה?

בני סמואל: לאן הם ילכו, לרמלה?

בני סמואל: גם הקטע של תוכניות העשרה בעייתי.

בני סמואל: קרן קרב – בסכנה.

בני סמואל: אני לא יודע מה קורה עם סל תרבות.

בני סמואל: קיצצו בשעות לימוד וילדים לא מגיעים מוכנים לתיכון, כי הרמה של התיכונים היא גבוהה מאד.

בני סמואל: בתי ספר יסודיים הולכים ומתדרדרים ולא נותנים לילדים הכנה לשלב התיכון.

בני סמואל: אני מקנא ביואל לביא, ראש עירית רמלה.

בני סמואל: אני רוצה שגם ראש העיר שלי יקבל פרס על חינוך.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להעיר הערה אחת: כאשר דיברנו על לוד בוועדת החינוך, אמרנו שזה מקרה חריג.

מל פולישוק-בלוך: לא היתה קונוטציה כזו כמו שאתה דיברת עליה.

מל פולישוק-בלוך: להפך.

מל פולישוק-בלוך: התייחסנו לכך שהבעיות כאן הן כל כך חמורות שהן מעבר לכל הבעיות שיש בכלל המדינה, ובשל כך זה סיפור בפני עצמו.

מל פולישוק-בלוך: הטיפול, ואני אומרת את זה גם לאנשי משרד החינוך וגם לאנשי משרד הפנים – הטיפול בלוד צריך להיות שונה ומיוחד, נקודתי ובוודאי מתוגבר, עם יותר כספים ויותר הבנה, והכי חשוב – עם יותר שיתוף פעולה.

מל פולישוק-בלוך: מה שאתה מתאר עכשיו הוא שיש כאן פוטנציאל, יש כאן אפשרויות, ונראה לי שהגענו, בשעה טובה, לשעת רצון טובה, משום שיש כבר תוכנית הבראה, יש כבר אישור, הולכים לקראת הסדר של הכספים, יש ראש מנהל חינוך חדשה שנכנסה עם הרבה כוונות טובות וגם יכולת.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, גם משרד החינוך מודע, גם משרד הפנים, ובטח ראש הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: לוד הצליחה להיכנס למודעות של כל מקבלי ההחלטות במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: הבינו שיש כאן בעיה מיוחדת.

מל פולישוק-בלוך: כפי שראש העיר תאר, וכולנו יודעים את זה – השילוב הזה, של 1/3 עולים חדשים, 1/3 לא יהודים - - -

מוחמד ברכה: ערבים.

בני סמואל: זה לא רק ערבים.

בני סמואל: יש גם לא יהודים.

מל פולישוק-בלוך: בכל מקרה, הרכב האוכלוסייה כאן הוא שונה.

מל פולישוק-בלוך: הוא מיוחד, וגם בגלל זה יש כאן צורך בהתייחסות מיוחדת.

מל פולישוק-בלוך: בני סמואל: ההרכב הוא דוגמה לכל הארץ ולכל העולם.

מל פולישוק-בלוך: בהחלט.

מל פולישוק-בלוך: אם יצליחו לתת כאן את המענה כמו שצריך, זה בהחלט יכול להוות דוגמה למופת.

מל פולישוק-בלוך: בשביל זה כולנו צריכים לעבוד יחד.

בני סמואל: המגזר הערבי והעולים החדשים לא מפוזרים בכל בתי הספר.

בני סמואל: יש בתי ספר ספציפיים.

בני סמואל: המגזר הלא דתי, לא ערבי ולא העולים החדשים – המגזר הרגיל, מקופח.

מל פולישוק-בלוך: אני מציעה שנשמע את הסקירה המקצועית.

אביבה בריינר: אני ראש מינהל החינוך בעיר לוד.

אביבה בריינר: אני רוצה לברך, קודם כל, את כל הנוכחים, כי כל הנושא, כפי שציינתם – האיכפתיות, ורק האיכפתיות מכל מה שמתרחש בעיר לוד היא שעובדת.

אביבה בריינר: נמצא כאן כל הפיקוח, והתפעלת מכך, חברי מועצת עיר, חברי כנסת, הורים, כל אנשי המינהל שקשורים לגני הילדים, בתי הספר היסודיים – אנשים שהחזיקו, למעשה, את המערכת הזו בתפקוד מלא גם כאשר מנגנוני העיר קרסו.

אביבה בריינר: כאשר היתה קריסה של תשתיות, בבתי הספר היו מורות שהפעילו לפעול ולעבוד, הודות לעזרה והודות לאנשים שתמכו.

אביבה בריינר: החינוך המיוחד לא שבת יום אחד, הודות לרצון הטוב של כל אנשי הצוות הפדגוגי וכל אנשי המינהל, כל אותם אנשים שהתגייסו, סולי נתן שתמיד היתה רפרנטית לטובתנו במשרד החינוך, ולמעשה, בגלל רצון טוב והתנדבות – באמת הדברים עבדו.

אביבה בריינר: בתי הספר נפתחו ב- 1 לספטמבר, בניגוד לכל הסיכויים.

אביבה בריינר: הילדים ישבו על כיסאות "כתר", וחלקם עד היום יושבים בכיסאות "כתר", כי אישורי הרכש עדיין לא עברו, ועדיין אנחנו באותו מצב.

אביבה בריינר: אני רוצה גם להודות למגזר הערבי על כל הסבלנות שבה הם לקחו, למעשה, את הנושא.

אביבה בריינר: אני לא רוצה לחזור על דבירם שנאמרו כאן.

אביבה בריינר: אני רק רוצה לומר שבכל יישוב נורמטיבי יש לנו עקומה של פעמון, עקומה ידועה, שאנחנו יודעים שיש לנו תלמידים חלשים מצד אחד, תלמידים מצוינים בצד השני, והרבה מאד תלמידים נורמטיביים שיושבים באמצע הפעמון.

אביבה בריינר: בלוד המצב שונה.

אביבה בריינר: מרכז הפעמון – חלול.

אביבה בריינר: חלק גדול מהתושבים – עזבו.

אביבה בריינר: חלק גדול מהאוכלוסייה הנורמטיבית לא מהווה את אותו אחוז גבוה.

אביבה בריינר: לכן, נוצר מצב שיש לנו את האוכלוסייה הטבעית, הגבוהה, המיוחדת בהישגיות שלה וביכולת שלה להשיג תוצאות טובות מאד, ומצד שני יש אוכלוסייה גדולה מאד בעלת צרכים מיוחדים, קשים, שבהם צריך לטפל.

אביבה בריינר: התשתיות צריכות לתת מענה לנושא הזה.

אביבה בריינר: כמו שאמרת, נצטרך למצוא פתרונות יצירתיים כאלה ואחרים, שיוכלו לתת לנו את המענה למגזרים השונים, לבעיות במגזרים שונים, אבל גם לדיאלוג.

אביבה בריינר: אני מצטרפת לדברים שאמר יושב ראש ועד ההורים: באמת לא ניכר שיש פה מגזרים.

אביבה בריינר: באמת, הבעיות – כאשר מדברים על חוסר כיתות, הן אותן בעיות במגזר הערבי כמו גם במגזר היהודי.

אביבה בריינר: פה יושבים בחדרי ספח, ופה יושבים בחדרי ספח.

אביבה בריינר: פה יושבים על כיסאות "כתר" וגם פה.

אביבה בריינר: המצוקה היא אותה מצוקה.

אביבה בריינר: מצד שני, יש פה איכויות פדגוגיות יוצאות מן הכלל, ואשמח אם תשימו לב לאורך כל הסיור שלנו, על היצירתיות, ההמצאתיות והמקצועיות של הצוות הפדגוגי בכל אחד ואחד מבתי הספר.

אביבה בריינר: אנחנו נראה לכם פנים אמיתיות לחלוטין של העיר, והפער הגדול בין הרמה, היכולת, הפוטנציאל הפדגוגי של הצוות, לעומת התשתיות הקורסות – את זה תראו, למעשה, לאורך כל הדרך.

אביבה בריינר: מבחינת מספרים יש לנו בערך 17 אלף ילדים.

אביבה בריינר: החלוקה בין גני ילדים, בתי ספר יסודיים ותיכוניים היא: 3,500 ילדי גן, פנימיות יום התחילו לעבוד בשבוע שעבר, כלומר- יש יום לימודים ארוך, כולל תוכניות העשרה וטיפוח.

מל פולישוק-בלוך: לכל גני הילדים?

אביבה בריינר: לכל גני הילדים, ללא יוצא מן הכלל: המוכר שאינו רשמי, הדתי, הממלכתי, הממלכתי-דתי, הערבי – כולם, ללא יוצא מהכלל זוכים ליום ארוך, בעזרת כולנו ובעזרת הטיפול הנקודתי.

מל פולישוק-בלוך: עד איזו שעה?

אביבה בריינר: עד השעה 15:30.

אביבה בריינר: יום לימודים ארוך יונהג בכל בתי הספר.

אביבה בריינר: קרן קרב, בעזרת אותו סעיף של טיפול נקודתי – אמרו להיכנס השבוע לעבודה, ויאושר, שוב – בגלל אותה זהירות העברנו הכל דרך הייעוץ המשפטי, דבר שלא נעשה כאן בעבר.

אביבה בריינר: אנחנו רוצים שהיועצת המשפטית תחתום על כל חוזה, כדי שכל חוזה יהיה תקין, כשר למהדרין, ואז הוא יועבר ולא ישתהה יותר.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת שגם בתי הספר ילמדו עד 15:30?

מל פולישוק-בלוך: כולם?

אביבה בריינר: כן, כולם.

אביבה בריינר: בבתי הספר התיכוניים יש לנו 4,400 תלמידים.

אביבה בריינר: מספר בתי הספר התיכוניים הוא גדול מאד.

אביבה בריינר: אנחנו נצטרך להקים כאן ועדת חשיבה איך מארגנים אותם מחדש, אחרת, אבל קודם כל נסיים את כיבוי השריפות.

מוחמד ברכה: ממה נובע הצורך של ארגון מחדש?

אביבה בריינר: ממספר התלמידים מול מספר בתי הספר.

אביבה בריינר: יש לנו 11 בתי ספר תיכוניים, ישיבות ואולפנות.

אביבה בריינר: לפעמים יש בעיה כאשר בית ספר תיכון הוא קטן מדי.

אביבה בריינר: כמות הילדים צריכה להיות בסף מסוים כדי לתת אפשרות בחירה ומענה לתלמידים השונים.

אביבה בריינר: כאשר בית הספר קטן מדי הוא לא מאפשר את הבחירה הזו.

אביבה בריינר: האולפנות הן קטנות, יחסית, בגלל הסקטוריאליות.

שבתאי קטש: סליחה שאני קוטע אותך – תראי, למשל, בישיבת חב"ד - - -

אביבה בריינר: לכן אמרתי שנעשה ישיבה שבה נשמע את כולם, ויחד נחשוב על הדברים.

גאלב מג'אדלה: האם יש בתי ספר מעורבים?

אביבה בריינר: יש בית ספר אחד משותף.

אביבה בריינר: יש שם כ- 400 ילדים.

אביבה בריינר: בית ספר יסודי.

אביבה בריינר: יש בית ספר תיכון נפרד אזורי – ערבי, ובית ספר תיכון נפרד – יהודי.

מל פולישוק-בלוך: אתם מבינים?

מל פולישוק-בלוך: יש דו קיום בין ערבים ליהודים אבל אין דו קיום בין יהודים ליהודים.

מל פולישוק-בלוך: אין שום קשר בין מגזר דתי וחרדי ואין - - -

אביבה בריינר: אבל יש דיבור.

גאלב מג'אדלה: מה המניעה שהתיכונים יהיו מעורבים?

אביבה בריינר: יש היבטים שונים, פדגוגיים ואחרים, ההדגשים שחשובים לכל מגזר שונים והם חשובים לו.

אביבה בריינר: אם אנחנו מדברים על בית ספר "על"ה" למדעים – הוא מדגיש את ההישגים בנושא של מדעים וההישגיות שם חשובה מאד.

אביבה בריינר: ודאי שהדגשים של בית ספר למדעים לא יהיו הדגשים של אולפנה.

קריאות: - -

אביבה בריינר: אין שום מניעה בנושא הזה.

קריאה: בבית הספר התיכון רמלה-לוד, יש תלמידים ערבים.

קריאה: אף אחד לא מונע מהם להגיע.

קריאה: גם במדעים.

בני רגב: אם לתלמיד יש תעודה מתאימה – מקבלים אותו.

בני רגב: היה מקרה בבית ספר יסודי בגני אביב, שאני התעקשתי, כיוון שכולם שם יהודים, רובם עולי ברית המועצות, לשכנע אימא לילדה מהמגזר הערבי שרצתה שביתה תלמד שם.

בני רגב: אמרתי לה שהיא תגרום עוול לילדה.

בני רגב: זה לא עניין שאני מתנגד שהיא תלמד שם.

בני רגב: הצלחתי לשכנע אותה.

בני רגב: יש לנו בית ספר "שלום עליכם", בית ספר יהודי, ששם גם לומדים ערבים.

בני רגב: היא התעקשה שביתה תלמד בגני אביב, שבו לא לומדים ערבים.

בני רגב: שכנעתי אותה שזה לא יועיל, לא לה ולא לאף אחד.

בני רגב: היא קיבלה את זה, לבסוף.

בני רגב: העברתי אותה לבית ספר יהודי שלומדים בו גם תלמידים ערבים.

בני רגב: אבל בבית הספר התיכון רמלה-לוד אין אפליה.

בני רגב: מי שיש לו את הנתונים – מתקבל.

קריאה: גם במדעים.

עדי מילשטיין: ובעמ"ל, ובנעמת- יש בכל מוסד.

אביבה בריינר: כשאמרתי שדרושה חשיבה – בין השאר זה לא רק על מספר בתי הספר אלא גם על ארגון בתי הספר, משום שהעיר לוד לא עברה חיטוב, ולכן בתי הספר היסודיים הם עד כיתה ח', ומצד שני – נפתחו פה שתי חטיבות ביניים.

אביבה בריינר: זאת אומרת שיש כאן איזושהי בעיה - - -

מל פולישוק-בלוך: את זה אני לא מבינה – איך אתם עושים בית ספר יסודי עד ח', ופותחים שתי חטיבות?

אביבה בריינר: על זה אני מדברת.

אביבה בריינר: זה קיים, ולכן אני אומרת – צריך לחשוב על זה.

עדי מילשטיין: היתה כוונה, בזמנו, לחטב את כל העיר.

אביבה בריינר: צריך לעשות חשיבה מחדש, במיוחד לאור דו"ח דברת.

עומר רבין: אפשר לשאול מה אחוז הזכאות לבגרות בעיר?

אביבה בריינר: האחוז הכולל מגיע ל- 40%, פחות או יותר.

אביבה בריינר: זה נמוך, יחסית.

אביבה בריינר: יש בתי ספר שבהם האחוז הוא 90%- - -

מוחמד ברכה: יותר מ- - במגזר הערבי.

אביבה בריינר: נכון, וגם זה נמוך מאד, כי הממוצע הארצי הוא בסביבות ה- 56-60 אחוז.

עומר רבין: ורואים הבדלים בין המגזרים, בעניין הזה?

מל פולישוק-בלוך: ברור שיש.

מוחמד ברכה: אז מה המדד?

מוחמד ברכה: אני לא שמעתי שאת מסכימה עם ראש העיר ועם יושב ראש ועד העובדים בנושא של מערכת החינוך.

מוחמד ברכה: הם אומרים שהרמה היא גבוהה, וכן הלאה.

מוחמד ברכה: אז מה המדד?

מוחמד ברכה: על סמך מה?

מוחמד ברכה: לפי מה?

מוחמד ברכה: נתונים, לוגיסטיקה, הישגי בגרות – זה רחוק מלהשביע רצון.

יוסי ארוש: אני חבר מועצה.

יוסי ארוש: אפשר לראות את התוצאות של משרד החינוך, שכל שנה – מעל לממוצע הארצי בתוצאות הבגרויות.

יוסי ארוש: זה מהדפים שאנחנו ראינו.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו שומעים שהממוצע הארצי של בגרויות זה בסביבות 50%.

יוסי ארוש: הממוצע הארצי הוא 44%.

יוסי ארוש: זה מתוך נתונים של משרד החינוך.

אביבה בריינר: אני רוצה לסיים.

אביבה בריינר: כאשר מדברים על ממוצע צריך לזכור: תשע נשים נמצאות בתוך מעלית אחת.

אביבה בריינר: אחת מהן היא בחודש התשיעי להריונה, וכולן נמצאות, בממוצע, בחודש הראשון להריונן.

אביבה בריינר: יש פה בתי ספר שיש בהם 99% הצלחה בבגרויות, ויש בתי ספר אחרים שקשה לבוא ולשים אותם בממוצע.

אביבה בריינר: לכן יש כאן מושגים מקומיים אחרים.

אביבה בריינר: יש בתי ספר.

אביבה בריינר: יש בועות, כנ"ל גם לגבי בתי ספר יסודיים, שמצליחים במיצ"בים הרבה מעבר לממוצע הארצי.

אביבה בריינר: מצד שני, יש בתי ספר שבהם ההישגים נמוכים יותר.

מוחמד ברכה: זאת אומרת שיש שתי מערכות חינוך בעיר לוד.

אביבה בריינר: לא.

אביבה בריינר: יש הרבה יותר.

אביבה בריינר: לכן קשה לדבר על ממוצע, זה לא משמעותי, לא נותן תפיסה נכונה של המצב ושל המערכת.

אביבה בריינר: אני רק רוצה לסיים ולומר כמה דברים: נושא מיוחד ללוד זה הגופים המתערבים והתומכים, הרבים מאד, שיש כאן.

אביבה בריינר: אני רוצה להזכיר לחלק מכם – כמובן, בהמשך להחלטת הממשלה בנושא של טיפול נקודתי, הטיפול הנקודתי ימשיך לשלוש שנים נוספות.

אביבה בריינר: מדובר בשנה הזו, שנת תשס"ה, ב- 21.5 מיליון שקל שייכנסו לקופת העיר לטובת תמיכה בכל אחד ואחד מהגופים והמוסדות.

אביבה בריינר: זה, בנוסף לשוטף, שנכנס, כמובן, וכבר – בדירוג, יחסית, גבוה יותר, שהוא דרוש לטיפול נוסף.

מל פולישוק-בלוך: מה אחוז ההוצאה על חינוך מתקציב העיריה?

בני רגב: אם הגזבר יתייחס לשנה, לא השתתפנו הרבה.

ציון הדר: אני חושב שההשתתפות של העיריה היא כ- 27%.

ציון הדר: אם אני לוקח את השתתפות משרד החינוך והעיריה – זה בערך 27%.

ציון הדר: השתתפות העיריה, נטו, זה בערך 10%.

מל פולישוק-בלוך: יש כאן הרבה חברים ממועצת העיר, אז תדעו לכם שברוב הערים שאני נתקלתי, ההשתתפות של העיריה מגיעה ל- 30%.

אריאל בן חמו: לדעתי יש כאן הבדל של סמנטיקה.

אריאל בן חמו: גם ברשויות אחרות מדברים על 30% מהתקציב הכולל - - -

מל פולישוק-בלוך: לא, לא.

מל פולישוק-בלוך: מתקציב העיריה.

אביבה בריינר: למרות הגופים הרבים, למרות הנושא של תרומות ותקציבים שונים, הרבה פעמים לעיריה קשה למצוא את המשאבים לסכומים שנדרשים ל- matching כדי להביא פרויקטים גדולים מאד.

אביבה בריינר: זה חלק מתוך אותו עניין שאנחנו מנסים לפתור כאן, בצורה משותפת.

אביבה בריינר: כמובן – כל אותם כספים של פר"ח, קרן קרב, פרויקטים אחרים – עמותת "אלון" במשרד הקליטה, פעולות כאלה ואחרות של משרד הקליטה, משרד הרווחה, אני רוצה לציין את הנושא של המשטרה הקהילתית, שעושה יד אחת עם האוכלוסייה ועם העיר, גם לטובת מיגור נושא הסמים והפשע וגם לטובת מערכת החינוך, לתרום לנושא של מערכת החינוך.

אביבה בריינר: התמזל מזלי והגעתי בשלב של אחרי השביתה, כאשר אני חושבת שהעיר מתחילה להתאושש.

אביבה בריינר: אנחנו צריכים למצוא את המסגרות היצירתיות שבהן הכספים אכן יגיעו לכל אותם ייעודים שאליהם הם נועדו, ואכן להשקיע באותם מקומות שבהם יש צורך, מקומות שצריך להעלות, ולעשות את זה בצורה דיפרנציאלית, בגלל אותה בעיה של ממוצע, שלמעשה לא מייצג את המציאות.

אביבה בריינר: צריך לבדוק את הדברים באופן דיפרנציאלי.

סולי נתן: אני, כמפקחת מחוז לקחתי על עצמי, יחד עם הצוות הגדול שעומד לרשות העיר, לקדם את מערכת החינוך.

סולי נתן: העיר עברה טלטלות בלתי רגילות.

סולי נתן: היו כאן השבתות.

סולי נתן: מצד אחד אני מודה לוועד ההורים שבאמת עזר לנו.

סולי נתן: בתי הספר היו מעין בועה שפויה בתוך כל האנדרלמוסיה שהיתה בעיר.

סולי נתן: יחד עם זה, מנהלי בתי הספר, למרות הקשיים, למרות הבעיות, עמדו על המשמר ועבדו בצורה בלתי רגילה.

סולי נתן: גם אנשי העיריה, למרות השביתה, קיימו אתנו מגעים, וראש העיר יודע את זה – כדי שבאמת לא תהיה קריסה של המערכת.

סולי נתן: אנחנו כל הזמן קיימנו דיאלוג עם מנכ"ל העיריה, עם מינהל החינוך וגם עם ראש העיר, כדי שנוכל לסיים את שנת הלימודים, ולפתוח את שנת הלימודים החדשה.

סולי נתן: אנחנו ממשיכים במשנה מרץ.

סולי נתן: גם למנכ"לית משרד החינוך וגם לשרה יש דלת פתוחה בפנינו, אנשי המחוז, ואין דבר שביקשנו ולא קיבלנו.

סולי נתן: אם מדברים על ציוד, על כיסאות – אני בעצמי הבאתי 550,000 שקל להצטיידות של העיר.

סולי נתן: אבל צריך עכשיו לתת את המאמץ האחרון, כדי שנוכל, את כל הכספים הללו – 21 מיליון ומשהו, שראש הממשלה הבטיח, בכל הפרויקטים שעובדים גם באלה שמתמהמהים, כמו קרן קרב, יגיעו.

סולי נתן: לא סגרנו את העניין עם קרן קרב.

סולי נתן: זה נשמע דבר פרוזאי אבל אם לא נעשה את המאמץ הקטן הזה של החיבור – אנשים יתייאשו.

סולי נתן: אנשים עובדים מתחילת השנה, וכולם מוכנים לתרום מעל ומעבר, לעיר.

סולי נתן: העיר גם מאירה לנו פנים.

סולי נתן: יודעים להעריך אותנו.

סולי נתן: אני מקווה שאנחנו נמשיך לגעת בדברים ולהצליח.

זהבה שלזינגר: אני רוצה לומר בקשר לחינוך הממלכתי –דתי בעיר לוד.

זהבה שלזינגר: יש פה מציאות שלא קיימת בשום מקום בארץ.

זהבה שלזינגר: יש 3 מוסדות ממלכתיים-דתיים בעיר לוד.

זהבה שלזינגר: שלושתם פועלים מכוח הרצון הפנימי של הצוותים שלהם.

זהבה שלזינגר: זה הצד החיובי, הצוותים האלה, אבל הקריאה שלי היא שמישהו יאמץ אותם.

בני רגב: אני מופתע לשמוע את זה.

זהבה שלזינגר: המוסד החד הוא התיכון המקיף, והוא שייך לאגד ערים.

זהבה שלזינגר: אגד ערים הוא גוף שהיום כבר לא כל כך רוצה לתפקד.

בני רגב: לא שמעתי על הדברים.

בני רגב: מאיפה יש לך את הפרטים האלה?

מל פולישוק-בלוך: את אומרת שאגד ערים לא נותן את שלו ומשרד החינוך - - -

זהבה שלזינגר: משרד החינוך נותן את שלו, אבל המוסד פועל כאילו הוא לא שייך לאף אחד.

זהבה שלזינגר: אחר כך יש ישיבה ואולפנה שמופעלים בצורה מאד טובה על ידי הגרעין הציוני, אבל שוב – לא כחלק מהמוסדות - - -

בני רגב: מי נתן להם את המבנים, לאולפנה?

זהבה שלזינגר: אני לא מאשימה.

זהבה שלזינגר: אני לא באה בטענה, לא הבנת נכון.

זהבה שלזינגר: אני באה בבקשה שניסיון שנעשה כבר שלוש פעמים למצוא פתרון כולל לחינוך הממלכתי דתי, תוכנית כוללת לחינוך הממלכתי דתי בעיר - וכל פעם זה הופסק בגלל השינויים שחלו, שעבר הוזכרו - - -אני חושבת שזה צריך להיות אחת מהמטרות המרכזיות: למצוא איזה שהוא מאפיין לכל החינוך הממלכתי דתי בעיר.

שבתאי קטש: אני חבר מועצה, ואני דתי, ואני לא מבין על מה היא מדברת, עם כל הכבוד.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להציע לכם עצה – אני מציעה שתקיימו פגישה, תשמעו את כל הטענות שיש כאן.

יוסי ארוש: היא לא באה בטענות.

זהבה שלזינגר: אני מצטערת, אני לא באה עכשיו בטענה שמישהו רוצה לעשות רע.

זהבה שלזינגר: נוצרה מציאות שבה אנשים טובים עושים את שלהם, אבל אני רוצה שהאנשים הטובים האלה ייחסו תחת כנפי העיריה.

טארק אבו חאג'לה: אני מפקח על המגזר הערבי.

טארק אבו חאג'לה: יש תהליך שהולך קדימה מבחינת הביצועים וההישגים של התלמידים, למרות שהמציאות שאנו חיים בה לא קלה כפי שציין ראש העיר.

טארק אבו חאג'לה: גם הרשות וגם משרד החינוך - - בהקשר של המגזר הערבי.

טארק אבו חאג'לה: מהמיפויים שערכתי בשנה שעברה לכיתות אל"ף – 85% מהתלמידים, בחודש אפריל, תשס"ד מכיתות אל"ף יכלו לפענח טקסטים ועברו את הבחינה בהצלחה.

טארק אבו חאג'לה: מדובר על סוף חודש אפריל.

טארק אבו חאג'לה: בכיתות גימ"ל יש נסיגה, למרות שאנחנו עובדים בתוכנית החומש, והמשרד משקיע המון כסף במגזר.

טארק אבו חאג'לה: זה מתבטא בימי הדרכה, בשעות תגבור לכיתות, השתלמויות למנהלים ולמורים.

טארק אבו חאג'לה: זה מעבר לתוכנית הטיפול הנקודתי – 500 אלף שקל, חצי מיליון שקל שלא קשורים בזה.

טארק אבו חאג'לה: אני מפעיל את זה, והתוכנית היא ישירות לבתי הספר.

טארק אבו חאג'לה: בבחינות המיצ"ב, ההישגים של לוד בשלושת השנים האחרונות עלו כמעט ב- 10%.

טארק אבו חאג'לה: הגענו קצת פחות מהממוצע הארצי – 54% הצלחות בערבית ובמתמטיקה, כאשר הערבית היא קצת מעל.

טארק אבו חאג'לה: באופן כללי אנחנו ב- 7 נקודות מעל המגזר הערבי.

טארק אבו חאג'לה: ניתן לדבר על התמקצעות במתמטיקה.

טארק אבו חאג'לה: מנסים לזוז קדימה.

טארק אבו חאג'לה: הבעיה הקיימת היא חדרי הלימוד, כפי שנאמר כאן.

טארק אבו חאג'לה: חסרים במגזר הערבי שני בתי ספר.

טארק אבו חאג'לה: חסרים 3 חדרי לימוד כדי לתת תנאים מינימליים.

טארק אבו חאג'לה: לא יכולה להיות חטיבת ביניים עם 900 תלמידים בצפיפות כזו.

טארק אבו חאג'לה: לצערנו העניין נתקע בבניית בית ספר יסודי.

טארק אבו חאג'לה: ראש העיר בנה בית ספר, "נווה שלום", עם משרד החינוך, ואני חייב שיהיה עוד בית ספר יסודי, ועוד חטיבת ביניים.

טארק אבו חאג'לה: אני חושב שזה יפתור את הבעיה.

טארק אבו חאג'לה: אני מאמין שיש עתיד למערכת החינוך כאן.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מסיימים את החלק הראשון של הישיבה.

מל פולישוק-בלוך: נצא לסיור וניפגש לדברי סיכום לאחר מכן.

מל פולישוק-בלוך: הישיבה הופסקה בשעה 10:30 והתחדשה בשעה 12:55

בני רגב: אני רוצה לומר שהיה חשוב לסייר ולהתרשם.

בני רגב: אין ספק שיש בעיות, אי אפשר להתעלם מהן.

בני רגב: אני מטבעי אופטימי ואני מלא תקוות.

בני רגב: נכון שקשה לי להתעלם מהעבר, ואי אפשר לומר שהיום הכל בסדר, אבל אני לא אוהב לשקוע בעבר, כי העבר לא יעזור לנו.

בני רגב: רק צריך ללמוד ממנו ולהתקדם הלאה.

בני רגב: יש תקלות כאלה ואחרות, ובסופו של דבר אני עומד בראש המערכת, והבעיות מגיעות אלי, אני נושא באחריות.

בני רגב: זה לא הביקור הראשון, ואני מקווה שהוא לא האחרון.

בני רגב: אין לי ספק שהביקור רק יכול להועיל לנו, במיוחד בנושא של החינוך.

בני רגב: אני בטוח ומשוכנע שהוועדה שביקרה פה תהיה שגרירה נאמנה למען העיר הזו, ותייצג אותנו.

בני רגב: בסך הכל האינטרס הוא משותף לכולנו.

בני רגב: אני מקווה שבביקור הבא שלכם יהיה שינוי משמעותי.

בני רגב: אנחנו, על כל פנים, נעשה את הכל.

בני רגב: אי אפשר רק לדבר על כך שהחינוך הוא בראש סדר העדיפות צריך גם ליישם את התפיסה הזו.

בני רגב: אני מודה לוועדה על הביקור.

מל פולישוק-בלוך: לצערנו, דילגנו בביקור על בית הספר "רימון" מפאת קוצר הזמן.

מל פולישוק-בלוך: נשמע מטובה סופר על בית הספר.

טובה סופר: בית הספר "רימון" הוא בית ספר לילדים עם פיגור קשה וסיעודי.

טובה סופר: ילדים ממש שוכבים שם במיטות.

טובה סופר: זה הוא בית פר קטן של 4 כיתות.

טובה סופר: המבנה שלו אינו תואם את הצרכים.

טובה סופר: אם הייתם נכנסים הייתם מתרשמים מאיזושהי סביבה קטנה, יפה ומטופחת, אבל בסך הכל נמצאים שם ילדים סיעודיים.

טובה סופר: אנחנו אמורים להרחיב את השטח.

טובה סופר: יש שטח שראש העיר הקצה לנו שיכול להיות לצורך ההרחבה.

טובה סופר: כרגע אין חצר לבית הספר, אין מקלט.

טובה סופר: התנאים הפיזיים אינם מתאימים לילדים עם מוגבלויות.

טובה סופר: באופן כללי – יש עוד בית ספר לילדים אוטיסטיים, בית ספר בן 9 כיתות שנמצא עכשיו בהליך בנייה.

טובה סופר: אנחנו מחכים לבנייה כבר שנתיים, ואני מקווה שהבנייה תחל.

טובה סופר: אני מקווה שיש לכם מה לחדש לנו בעניין.

קריאה: ראש העיר אמר שתוך 3 שבועות - - -

טובה סופר: בית הספר שנמצא במצוקה הכי קשה כאן בעיר הוא בית הספר "נטעים", בית ספר לילדים עם הפרעות התנהגות שיש בו 80 ילדים.

טובה סופר: זה בית ספר שבו התנאים הפיזיים קשים ביותר.

טובה סופר: העניין נמצא בטיפול.

טובה סופר: אני יודעת שאושרה עכשיו תוכנית לשיפוצים פנימיים.

טובה סופר: זה בית ספר שדורש התייחסות מיוחדת.

טובה סופר: זה הוא בית ספר אזורי.

טובה סופר: תנסו לראות אם תוכלו לעזור לנו בהיבט התקציבי.

טובה סופר: כל בתי הספר לחינוך מיוחד בעיר דורשים הרבה מאד כסף, יותר מאשר בתי הספר האחרים.

טובה סופר: ההוצאות בגין החינוך המיוחד, תקציבים לסייעות, וכל הנושא של הפעלת בית ספר מיוחד – זה תקציב נכבד ביותר.

טובה סופר: אני הייתי רוצה להגיע למצב שכאן, בעיר, יהיה חשבון נפרד לחינוך המיוחד.

טובה סופר: הכסף שנכנס אינו מגיע ליעדו, מזה שנים.

טובה סופר: בתי הספר לא נהנים מהשירותים שמגיעים להם.

אריאל בן חמו: - -

עדנה סופר: אני מדברת על חשבון ששם יהיו הכספים.

עדנה סופר: הם מגיעים ככספים צבועים, לחינוך המיוחד, אבל בצעם לא מגיעים ליעדם.

עדנה סופר: אז נכון שהכספים מאגרות החינוך, וזה בעיקר מאות אלפי שקלים – נכון שהרשות משלמת - - ילדים אחרים, אבל זה נועד לתת שירות לילדים כאן, בעיר, כדי שההוצאות עבור ילדי החוץ לא יהיו על גבה של הרשות.

עדנה סופר: לתת להם שירותים מינימליים.

עדנה סופר: היום אנחנו נמצאים במצב קשה.

עדנה סופר: העיר לא מסוגלת לתת את כל השירותים האלה.

עדנה סופר: לכן, בכל דבר שאתם תוכלו לעזור בו כדי שיהיה חשבון נפר רק לחינוך המיוחד – זו תהיה ברכה.

ראובן: לגבי בית הספר "נטעים" – העיריה, בשיתוף משרד החינוך, הכינה תוכנית, במסגרת ועדת רבינוביץ.

ראובן: התוכניות אושרו על ידי משרד החינוך, על ידי הוועדה שאישרה את כל התוכניות במסגרת רה-אירגון של בתי ספר בארץ, וכל התוכניות אושרו לעיר לוד, אבל מפאת חוסר תקציב של משרד החינוך, תוספת הבינוי והשיפוץ לבית הספר "נטעים" לא יצאה לדרך.

ראובן: בית הספר "דקל" טופל במסגרת תקציב מפעל הפיס, ותוך שלושה שבועות זה ייצא לדרך.

ראובן: בית הספר "רימון" זה תקציבים של משרד החינוך.

ראובן: האחריות היא על משרד החינוך לא על העיריה.

סולי נתן: המשרד נתן 80 אלף שקלים לשיפוץ בית הספר "נטעים".

בני רגב: קרוב ל- 50 אלף כבר אישרנו, ויוצאים לעבודה.

סולי נתן: עושים מאמצים גדולים, באמת, לשפץ את בית הספר, אך בעיקרון – אני לא יודעת אם זה המקום לומר: צריך בכלל להעביר את בית הספר לבנה אחר.

סולי נתן: יש שם פריצות וגניבות.

סולי נתן: ההשקעה היא ללא גבולות, אך המבנה הוא כל כך רעוע וכל אגורה שנכנסת לשם נבלעת.

סולי נתן: חבל על הכסף.

טובה סופר: מאז שיש שם שומר, באמת אין פריצות.

טובה סופר: אנחנו כבר חודש ללא פריצות.

אביבה בריינר: בית הספר כמו בית הספר "נטעים", של החינוך המיוחד, מכניס קרוב למיליון וחצי שקל שנה.

אביבה בריינר: עלות של תלמיד היא 8,000 שקל לחודש.

אביבה בריינר: מרבית הילדים הם ילדי לוד.

בני רגב: להפך – מרביתם ילדי חוץ.

אביבה בריינר: סליחה.

אביבה בריינר: מדובר בבית הספר "רימון".

אביבה בריינר: מתוך 26 ילדים – 5 ילדי חוץ.

אביבה בריינר: לגבי "נטעים" זה באמת הפוך.

סולי נתן: אם אפשר היה למצוא לבית הספר מבנה חלופי - - -

אלי סער: יש מחשבות בנושא.

אלי סער: בשנתיים הקרובות ייתכן ויתפנו בתי ספר בגלל הצמצום באוכלוסייה הצעירה בעיר, לצערנו.

אלי סער: הנושא הזה נלקח בחשבון.

בני סמואל: כשחותכים אזורי רישום וחונקים את בית הספר – אז ברור שבסוף יסגרו אותו.

בני סמואל: להעביר לבית ספר דתי בשביל לפתור בעיה אחת וליצור בעיה במקום אחר - - -

קריאות: - -

בני רגב: אם מדברים על בתי ספר שנסגרו – מי כמוך יודע איזה מאבקים היו.

בני רגב: אפילו הגענו לשרת החינוך.

בני סמואל: זה לא משרד החינוך.

בני סמואל: העיריה צריכה - - -

בני רגב: נדבר על דברים עובדתיים.

בני רגב: משרד החינוך עמד על כך שבית הספר ייסגר.

אלי סער: אני אומר בפורום הזה – לצערי, ייתכן וייסגרו עוד בתי ספר במגזר היהודי, בגלל שהזוגות הצעירים, כ- 90% מהם לא קושרים את גורלם בעיר.

אלי סער: אז עם כל הרצון הטוב, אין צורך בעוד בתי ספר וגני ילדים, אין מה לעשות.

אלי סער: אל תלכלכו על העיר, ואל תוסיפו עוד מסמרים בארון הקבורה שלה.

סולי נתן: יושבת הראש ביקשה שאני אבהיר מדוע משרד החינוך המליץ לסגור את בית הספר "ביאליק".

סולי נתן: מספר התלמידים שם היה קטן ביותר – 200 ילד, מכיתה א' עד ח'.

סולי נתן: משרד החינוך לא יכול לתת להם את כל מה שמגיע להם, מבחינת האינדיבידואליזציה בהוראה.

מל פולישוק-בלוך: תיראו איזה עוול משרד החינוך עושה פה - --

סולי נתן: זה בשכונה אחרת לגמרי.

מל פולישוק-בלוך: צריך, באמת לעשות רה-אורגניזציה מבחינת חלוקת אזורי הרישום.

מל פולישוק-בלוך: לא ייתכן, מכל מה שהראתם לי בבוקר, כולל החצר האחורית של בית הספר הערבי "אל ראשדיה" והאזבסטונים.

מל פולישוק-בלוך: גם כאן, בחטיבת הביניים - מכניסים כמעט 30 ילדים לחדר, שלא הייתי שמה שם יותר מ- 10.

מל פולישוק-בלוך: בכלל לא צריכים ללמוד שם, מלכתחילה, אבל אם מוכרחים – לא בצפיפות כזו.

מל פולישוק-בלוך: לדעתי זה אפילו מסוכן.

מל פולישוק-בלוך: חלילה קורה משהו, איך הילדים יוצאים?

מל פולישוק-בלוך: גם אין אוויר, אפילו שיש מיזוג.

מל פולישוק-בלוך: יש מחנק בחדר.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאתם עושים עוול.

מל פולישוק-בלוך: לעומת זאת, במקומות אחרים יש פחות מדי תלמידים, ואפשר להעביר.

מל פולישוק-בלוך: אם אין מבנים – זה דבר אחר, אבל יש לכם מבנים – תשתמשו בהם בצורה יעילה.

קריאה: אין תכנון.

מל פולישוק-בלוך: אם יש בית ספר שנסגר, גם אם הוא ישן , וגם אם היו שם 150 תלמידים, זה בית ספר שיכולים להיכנס אליו תלמידים.

מל פולישוק-בלוך: אז אני מבינה שמפה זה רחוק לשם - - -אבל אפשר לעשות רה-אורגניזציה.

מל פולישוק-בלוך: אני לא אומרת שזה קל ופשוט, אבל אתם מוכרחים לעשות תוכנית עבודה.

מל פולישוק-בלוך: גם צריך לקחת בחשבון את הצפי – מה יהיה בשנה הבאה.

מל פולישוק-בלוך: הרי יש לכם גידול יותר גדול באוכלוסייה הערבית מאשר ביהודית, לצערנו הרב, וזה חבל כי אוכלוסייה חזקה יוצאת מכאן.

מל פולישוק-בלוך: יש גידול של 5,6% באוכלוסייה הערבית, וגידול באוכלוסייה החרדית.

מל פולישוק-בלוך: אתם חייבים לראות מה קורה בשנה הבאה.

מל פולישוק-בלוך: צריך לעשות את זה, ומהר, ואולי לעשות את השינויים כבר השנה.

מל פולישוק-בלוך: אני לא הייתי לוקחת אחריות על בית ספר כמו שראיתי – שיש 2-3 כיתות שלומדות בתת תנאים.

מל פולישוק-בלוך: זה פשוט חוסר אחריות.

אריאל בן חמו: סגירת בתי הספר "ביאליק" היא פונקציה של תוכנית עבודה מסודרת לטווח של החמש שנים הבאת.

אריאל בן חמו: באשר לבית הספר בגני אביב – מה לעשות, קיבלנו את ההרשאה התקציבית של משרד החינוך רק בחודש יולי.

אריאל בן חמו: לא ניתן היה לייצר כיתות ראויות תוך חודשיים.

אריאל בן חמו: קאראוונים זה לא פתרון, בעינינו.

מל פולישוק-בלוך: ידעתם שנה קודם שכאן עומדים ללמוד 300 תלמידים?

אריאל בן חמו: ידעו.

אריאל בן חמו: בתשס"ד התקיימו דיונים עם משרד החינוך – עם המפקחת, עם מנהלת המחוז, עם השרה ועם המנכ"לית.

אריאל בן חמו: זאת אומרת – זה לא משהו שמייצרים מהיום למחר.

אריאל בן חמו: .

אריאל בן חמו: כולם ידעו, אבל האופציה שהיתה לנו, להציב קאראוונים – לא ראויה, לדעתי.

מל פולישוק-בלוך: אני שמעתי שיש מתנ"ס סגור בקרבת מקום.

אלי סער: ועד ההורים לא הסכים.

אלי סער: זה לא עבר.

אלי סער: האופציה היחידה היתה להשתמש בכיתות ספח

מל פולישוק-בלוך: צר לי לומר, זה עדיין לא משביע רצון, כי במשך שנה שלמה הילדים יצטרכו להיות צפופים כך.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לדעת מה הפתרון להיום, לא לעוד שנה.

אוריאל זייף: יש פה כ- 3,000 נוער בכל המסגרות, בגני אביב.

אוריאל זייף: אין שום תוכנית אב בראייה ל- 10 שנים קדימה.

אוריאל זייף: אתן כמה דוגמאות, שלפי דעתי הם מחדלים קשים:" יש כאן בית ספר דתי בשם בית מנחם, שבכל שנה מוסיפים שם קאראוונים ללא היתר.

אוריאל זייף: יצא צו הריסה, והיום קשה לעצור את התהליך כי התלמידים כבר נמצאים שם.

אוריאל זייף: אין שקיפות.

אוריאל זייף: מנהלים את הכל בצורה פרטית לחלוטין.

אוריאל זייף: ביקשתי כמה פעמים להגיש בקשה לבית ספר ממלכתי דתי .

אוריאל זייף: בית הספר כולל גן ילדים וצריך לתת פתרון לעניין הזה.

אוריאל זייף: לא יכול להיות שבאגף החינוך רואים את האנשים מבתי הספר, נכנסים לשורות של ההורים, ו - - ואין שיתוף פעולה.

אוריאל זייף: אני ואמר לכם – היתה כאן חעדת חקירה ממשלתית.

אלי סער: אל תשקר.

אלי סער: זה מקומם לשמוע.

קריאות: - -

אוריאל זייף: לגבי החטיבה – בית הספר עצמו עבר – עכשיו, כתוספת לבניה עוקל החשבון 234 שקל ושוב - -.

אוריאל זייף: לגבי הפיתוח – היה תקציב של 5,000 שקל שניתן.

אוריאל זייף: הוא נעלם.

אוריאל זייף: אף אחד לא יודע איפה הכסף.

אוריאל זייף: כרגע זה נעצר בנושא של היסודות.

אוריאל זייף: הקבלן לא רואה שום סיכוי לסיים את זה בספטמבר.

אוריאל זייף: יש כאן קצב אדיר.

אוריאל זייף: אנחנו מאבדים פה את הנוער הטוב.

אוריאל זייף: עוד נקודה – בבית הספר בית מנחם יש כיתת גן עד כיתה ז'.

אוריאל זייף: בכיתה ח' הם נזרקים לרחוב.

אוריאל זייף: 95% מהאוכלוסייה שנמצאת בבית הספר אינה דתית.

אוריאל זייף: מוצאים את הילדים ברחוב.

מל פולישוק-בלוך: למה בסוף כיתה ז' הם ברחוב?

אוריאל זייף: כי אין מי שיקלוט אותם.

קריאה: בית הספר קיים בסף הכל 5 שנים.

קריאה: הוא בית ספר מוכר שאינו רשמי.

אריאל בן חמו: לגבי תוכנית עבודה- בתוכנית עבודה מסודרת של חמש שנים – תקצב את הבינוי שלה - - תיכון שש שנתי, חטיבת ביניים פלוס חטיבה עליונה, כאשר התקצוב התפרס מ- 2003 ל- 2006.

אריאל בן חמו: משחררים את זה בהתאם לאמות מידה של משרד החינוך.

אריאל בן חמו: חתמנו על חוזה והתחלנו עם הנושא.

אריאל בן חמו: - - -רק באפריל- מאי 2005 .

אריאל בן חמו: אז לגבי תוכנית עתידית – יש תוכניות עתידיות.

אריאל בן חמו: בבית מנחם, שהוזכר פה, ראש העיר חתם על צו הריסה.

אריאל בן חמו: נחתם צו הריסה, ויש 30 יום להתארגן - -

מל פולישוק-בלוך: אנחנו עכשיו ב- 30 יום האלה.

בני רגב: אתה יודע שראש עיר חותם ובזה העניין לא מסתיים.

בני רגב: יש עוד משטרה - - -זה ההליך החוקי.

אריאל בן חמו: העיריה הגישה בקשה, פרוגרמה לתכנון בית ספר חדש, למשרד החינוך.

יוסי ארוש: אני רוצה לבקש שתהיו השגרירים שלנו.

יוסי ארוש: יש דברים חשובים שאנחנו חושבים שיצילו את העיר לוד, ובראש וראשונה – יש לנו 2 מכללות שאנחנו אתם במשא ומתן כבר הרבה שנים.

יוסי ארוש: ראש העיר, מאז שהוא נבחר, מקדם את זה בצורה יוצאת מן הכלל, אבל אנחנו נתקענו עם משרד החינוך.

יוסי ארוש: מדובר במכללת "מורשת יעקב" ומכללת "שערי משפט".

מל פולישוק-בלוך: איפה הם יהיו, יש מבנים?

אלי סער: העיריה כבר הקצתה שטחים.

יוסי ארוש: אישרנו את זה במועצה.

יוסי ארוש: הם בונים.

יוסי ארוש: אנחנו חושבים שבהבאת 2 המכללות האלה - מדובר באלפי תלמידים, וגם צוות, שיבוא לגור כאן, וזה יעזור להעלות את העיר כלי מעלה.

אלי סער: יש תוכנית שראש הממשלה הבטיח, בזמנו, להעביר 15 מיליון שקל כדי לבנות את המכללה.

אלי סער: דיבורים מפה ועד הודעה חדשה.

אורי אריאל: מי היה אמור להעביר את הכסף הזה?

אלי סער: משר החינוך.

אלי סער: השר החליטה.

יוסי ארוש: אנחנו תקועים במצב שהשרה אמורה היתה להיפגש עם ראש הממשלה ולסגור את הסיפור של התקציב - -

אלי סער: אני חושב שנוכל לצאת מכאן עם העזרה הכי טובה שתוכלו לתת, שתהיו שגרירים של רצון טוב כדי לסייע בידנו לשדרג, למנף את העיר, לשפר את הדימוי של העיר ולהביא לכאן את המכללות האלה.

מל פולישוק-בלוך: אני מוכנה לעשות הכל כדי לעזור לכם, אבל צריכה להיות עסקת חבילה – אני רוצה שאתה תגיד לי: תיכנס לניירות שלכם ותגיד לי בדיוק איזה כסף נכנס לעיריה מהמערכות השונות, ולאיפה הכסף הולך, כי היום שמעתי לא מאנשי אופוזיציה, אלא מאחרים, וגם מתושבים ומראש העיר, שהכסף מגיע לא ליעדו.

מל פולישוק-בלוך: שהכסף לא מגיע לנושא שלשמו הוא מיועד.

מל פולישוק-בלוך: אז תגידו לי – איפה הכסף.

בני רגב: זה לא נכון.

אריאל בן חמו: זה מאד פשוט: משרד החינוך מינה את קובי גינצבורג, שהוא גם נציג משרד החינוך וגם נציג משרד הפנים, לבדוק.

אריאל בן חמו: הוא עשה את הבדיקה והגיש את העמדות באופן מסודר למשרד הפנים.

אריאל בן חמו: הוא עשה בקרה אחרי כל שקל , על כל התקציבים של משרד החינוך, לרבות הטיפול הנקודתי.

בני רגב: כל הכספים הצבועים יועברו לייעודם.

מל פולישוק-בלוך: מהיום והלאה?

בני רגב: לא מהיום והלאה.

קריאה: אז מישהו יכול להגיד איפה ה- 55 אלף שקל?

קריאות: - -

מיכל רבינוביץ: אני עובדת בעיר לוד הרבה שנים.

מיכל רבינוביץ: אני קשורה לכאן בכל נימי נשמתי וגופ.

מיכל רבינוביץ: אני מאמינה גדולה בפוטנציאל שיש בה, ומגיע להם.

מיכל רבינוביץ: מגיע להם את הטוב ביותר.

מיכל רבינוביץ: אנחנו עושים מבחינה פדגוגית את כל מה שאנחנו יכולים לעשות כדי לתת כאן את הכי טוב – אם זה בפרוייקט מצוינות, אם זה פרויקטים בתחומים אחרים, ובאומנויות, קידום תלמידים חלשים ומתקשים, קידום מצוינים בפרויקטים עם מכון ויצמן, ואחרי הצוהריים- בקידום שעות הפנאי, כי המתנ"סים לצערנו סגורים, ואנחנו נותנים גם את המענה הזה.

מיכל רבינוביץ: איכפת לנו מהילדים, ואנחנו רוצים לתת להם את הטוב ביותר.

מיכל רבינוביץ: כמו שראית – יש פה תנאים קשים מאד, גם למורים.

מיכל רבינוביץ: המורים מאבדים כאן את חדוות היצירה.

מיכל רבינוביץ: הם עובדים קשה כאן, מפיקים חוברות בעצמם, יושבים בישיבות צוות אפילו במוצאי שבת.

בני רגב: אני כבר מצטער שפתחתי את חטיבת הביניים.

בני רגב: הייתי שומע למשרד החינוך.

בני רגב: הם הרי לא רצו, ואני נלחמתי שזה יקרה.

בני רגב: ידעתם את התנאים וידעתם את המצב.

קריאה: זה לא נכון.

קריאה: קיבלתם את האמצעים.

עדי מילשטיין: הבעיה המרכזית של בית הספר היא שאין בניה.

אורי אריאל: חברים יקרים.

אורי אריאל: זו לא ישיבה של מועצת העיר.

אורי אריאל: כבדו את עצמכם.

אורי אריאל: אנחנו מוכנים לעזור לכם, ומוכנים שכל מי שרוצה לדבר – יוכל לדבר.

אורי אריאל: לא נפסח על אף אחד.

מיכל רבינוביץ: אני מבטיחה לראש העיר שאתה תתגאה בבית הספר.

מיכל רבינוביץ: אני יודעת שהדברים הם אובייקטיביים, ושהקשיים הם של כל העיר, אבל צריך לעשות את כל האפשר כדי להתארגן, כדי לקדם את הבניה.

מיכל רבינוביץ: הדברים כן נדחפים.

עדי מילשטיין: אני מפקחת על בתי הספר.

עדי מילשטיין: אני מסתובבת כאן הרבה מאד ורואה את השחיקה של המורים.

עדי מילשטיין: אני אגיד את הדברים הכי מינימליים – למורים אין שירותים.

עדי מילשטיין: הם עומדים בתור עם התלמידים כדי להיכנס לשירותים.

עדי מילשטיין: אין שירותי מורים.

עדי מילשטיין: הסתדרות ההורים אמרה שאם הם היו יודעים מה התנאים של המורים הם היו משביתים.

עדי מילשטיין: זו תהיה הסיבה האחרונה שנשבית פה בתי ספר, אך באמת המורים נשחקים כאן, אך התלמידים – הרבה יותר.

עדי מילשטיין: חטיבת הביניים נפתחה וההחלטה היתה נכונה.

עדי מילשטיין: הבעיות הן לא פדגוגיות, כי מההיבט הפדגוגי אנחנו יכולים להתגאות בבית הספר.

עדי מילשטיין: הבעיות הן פיזיות, וכאן אנחנו חייבים להתאחד יחד ולהרים את הנושא.

עדי מילשטיין: אתה אמרת בעצמך שזה ה "בייבי" שלך, חטיבת הביניים על שם מקסים לוי.

עדי מילשטיין: כ "בייבי" הם צריכים תנאים הרבה יותר טובים.

איסא איהאב: יש לי הצעה לגבי המחסור בכיתות במגזר הערבי, בבית הספר "אל ראשדיה" ושאר בתי הספר.

איסא איהאב: יש פתרון מעשי, בר יישום.

איסא איהאב: ההצעה נדונה בדיונים של ישיבות מנהל החינוך עם הנהלת בית הספר – בדמות בית ספר סגור, בית הספר ויצמן, שנמצא באמצע, בין בית ספר "אל מנאר" ל" אל זהארה" ו "אל ראשדיה".

בני רגב: מה זה קשור לכאן?

איסא איהאב: אני מציע פתרון, שחברי הוועדה ייקחו לתשומת הלב.

איסא איהאב: מזרקים זרוקים בחצר בית הספר והילדים עלולים להיות נרקומנים וסוחרי סמים.

איסא איהאב: אני מציע פתרון חיובי שתיקח אותו לתשומת לבך – יש בית ספר סגור.

איסא איהאב: קח את עודפי התלמידים מבית הספר "אל ראשדיה" ואתה פותר את הבעיה לכל המגזר הערבי, לא רק לבית הספר הזה.

איסא איהאב: כך תוכל לפתור את כל הבעיות של המגזר הערבי, בלי שיעלה לך העניין כסף – לא הנדסה, לא בניה, לא כלום.

איסא איהאב: זה פתרון בר יישום.

אורי אריאל: אני רוצה לאחל איחולי הצלחה לראש מינהל החינוך, שהיא חדשה בתפקידה.

אורי אריאל: שמעתי בתחילת דבריה שמתכוונים לעשות ועדה משותפת- והיא הדגישה את זה שלוש פעמים.

אורי אריאל: ההחלטות הן של מנהל החינוך, אך היא רוצה להתייעץ עם כולם.

אורי אריאל: בסוף יש גם מישהו שיש לו אחריות.

אורי אריאל: הבעיה היא שיש גם כסף, וזה מפתיע, אבל הוא לא מספיק.

אורי אריאל: מכל מקום, זה לא מצב של אין מוחלט.

אורי אריאל: יש בעיה של הניצול הכספי של העיריה בגלל בעיות העבר.

אורי אריאל: אני מקווה שראש העיר יעמוד בדברים.

אורי אריאל: הבעיה השניה היא הבינוי.

אורי אריאל: אני מסתכן בהערכה שהכיתות לא תהיינה מוכנות ב- 1 בספטמבר, ולכן אני מציע שתיערכו בהתאם.

אורי אריאל: הלוואי שאתה צודק וזה לא כך, ונשמח לשמוע בטלפון שהמבנה נחנך.

אורי אריאל: אין לי שום בעיה בכך שלומדים במקלט שנה- שנתיים.

אורי אריאל: זו בעיה ארצית, זה לא רק כאן.

אורי אריאל: שמענו שהשנה נותנים כיתות רק למגזר הלא יהודי.

אורי אריאל: אני , לפחות, מתרשם שמשרד החינוך עושה מאמצים גדולים מאד, ויש ניצנים של יציאה מהקשיים, גם בעיריה.

אורי אריאל: אנחנו לרשותכם ונשתדל לעזור.

מל פולישוק-בלוך: שאל אותי כתב גלי צה"ל איך אני מתרשמת, ואמרתי לו שאני יוצאת מכאן ברגשות מעורבים.

מל פולישוק-בלוך: זה לא היה סוד גם קודם שיש בעיות בעיר לוד.

מל פולישוק-בלוך: אני רואה שיש מצוקה תקציבית, בעיות בינוי, מצוקה של חוסר ניהול תקין, לפחות עד עכשיו, של דברים שנעלמו בדרך, בגלל עיקולים ובגלל סיבות אחרות.

מל פולישוק-בלוך: עובדה – הכסף שהיה מיועד לדברים מסוימים לא הגיע ליעדו.

מל פולישוק-בלוך: מצד שני יש כאן ילדים נהדרים.

מל פולישוק-בלוך: ראינו מורות, גננות וצוות מסור ואיכותי.

מל פולישוק-בלוך: הפער הזה בין שני המרכיבים הוא יותר ממפחיד ויותר ממסוכן.

מל פולישוק-בלוך: הוא מתסכל, בעיקר.

מל פולישוק-בלוך: לכן מה שראינו מעיד פה בשעה האחרונה מעיד על מה שלא צריך להיות בעיר לוד.

מל פולישוק-בלוך: אני מבינה את התסכול שלכם ואת הכעס שלכם, משני הצדדים.

מל פולישוק-בלוך: צד אחד מתאמץ נורא, והשני לא מכיר במאמץ שלו ולא רואה את הצדדים החיוביים כי יש עוד המון דברים רעים שהוא רואה.

מל פולישוק-בלוך: אז הרגשות כאן מובנים, גם של אלה שצועקים מפה, וגם של אלה שצועקים משם.

מל פולישוק-בלוך: אבל אם תמשיכו בצעקות לא תצאו עם שום דבר.

מל פולישוק-בלוך: אחד הדברים שחייבים לעשות הוא לשבת ולהקשיב אחד לשני.

מל פולישוק-בלוך: אתם צריכים לשבת ולחלק את העוגה הקטנה הזו שלכם בצורה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: יש בתי ספר סגורים ומתנ"סים סוגרים.

מל פולישוק-בלוך: יש מקומות שלא מנוצלים.

מל פולישוק-בלוך: במצב כזה צריך לחשוב אחרת, צריך לחשוב באופן יצירתי.

מל פולישוק-בלוך: אולי צריך לסגור בתי ספר ולהעביר את כולם לאיזשהו מתנ"ס אם יש בו תנאים טובים יותר.

אלי סער: היה ניסיון להעביר את התלמידים למתנ"סים, גם פה וגם ב "אל ראשדיה", והעיריה נערכה, אך מי שהתנגד היו ההורים.

מל פולישוק-בלוך: אז אני אומרת שוב – אם לא תשתפו פעולה, כולם, גם ההורים – אתם לא יכולים לקבל את הכי טוב, כי.

מל פולישוק-בלוך: אין דבר כזה במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: אתם צריכים להתפשר, אבל כולכם צריכים להבין שיש לכם מטרה משותפת פה.

מל פולישוק-בלוך: זה לא אחד נגד השני.

מל פולישוק-בלוך: מה שראינו, לפחות בשעה האחרונה, שיש כאן אווירה של אחד נגד השני.

מל פולישוק-בלוך: תחשבו על הדברים ותבינו שאתם עובדים אחד בשביל השני.

מל פולישוק-בלוך: מה, ההורים זה גורם זר כאן?

מל פולישוק-בלוך: אתם, העיריה – זה גורם זר?

מל פולישוק-בלוך: אתם חייבים לעבוד יחד.

מל פולישוק-בלוך: לא באתי לכאן להטיף מוסר, אבל מהשעה האחרונה נראה שאתם לא מקשיבים אפילו, אחד לשני.

מל פולישוק-בלוך: מי שבא מבחוץ רואה, לפעמים, את הדברים שאלה שבתוך העניינים לא רואים.

מל פולישוק-בלוך: אי אפשר שלא לשתף את הצוות, את המורים, את ההורים, את התלמידים ואת העיריה.

מל פולישוק-בלוך: אלה הם ארבעת הרגליים שעליהם עומד הבניין.

מל פולישוק-בלוך: לא תעמדו על ארבע רגליים – לא יהיה לכם בניין.

מל פולישוק-בלוך: אני, מצדי, מוכנה לשלוח את כל המכתבים, לדבר עם מי שרק אפשר כדי לעזור לכם.

מל פולישוק-בלוך: אני מבינה עכשיו יותר טוב איפה כאן הכשלים ואיפה צריך לשים את ההדגשים, אבל אני לבד לא אפתור את הבעיות.

מל פולישוק-בלוך: צריכים לבוא, כולם ביחד, ואני מציעה, מלכתחילה – לא עם כעסים בכלל.

מל פולישוק-בלוך: קצת להפחית כעסים ומתחים.

מל פולישוק-בלוך: תוכלו להשיג יותר.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאתם נמצאים בנקודת השפל, שממנה רק עולים.

מל פולישוק-בלוך: יש כאן הרבה סימנים לכך שהדברים מתחילים להסתדר.

מל פולישוק-בלוך: זה רחוק עוד מלהיות בסדר, וזה לא שאני מנסה לטייח כדי להראות שהכל ורוד.

מל פולישוק-בלוך: אתם נמצאים באיזושהי נקודת מפנה, ואם תפעלו נכון, אפשר כאן להביא לפתרון של הבעיות – ועם האנשים הנהדרים האלה אפשר לעשות כאן עיר לתפארת.

מל פולישוק-בלוך: בנימה אופטימית זו נסיים, ותודה רבה לכם.