ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 401, 2005-02-16 09:00

מל פולישוק-בלוך: אני פותחת את הישיבה.

תלמידה: בית-הספר "תיכון להנדסאים" תורם לנו לא רק בתחום הטכנולוגי, אלא גם בתחום ההומאני.

תלמידה: מדובר בהרבה מעבר לזה.

תלמידה: האכפתיות של התלמידים באה לידי ביטוי גם "מבפנים".

תלמידה: זה מתבטא בכך שתלמידים יושבים אחרי שעות הלימודים, יוצרים קבוצות לימוד ומעודדים אחד את השני למצוינות.

תלמידה: זה לא משהו שמוצאים בכל מקום.

מל פולישוק-בלוך: בכמה תלמידים מדובר?

תלמידה: כיום יש כ-550 תלמידים.

תלמידה: אני כיהנתי כיושבת ראש מועצת תלמידים לפני שנתיים.

תלמידה: שם גיליתי את האכפתיות האדירה של התלמידים, שבאה לידי ביטוי גם בהתנדבויות בבתי חולים, מעבר לתרומה הטכנולוגית האדירה.

תלמידה: אני מדברת לפניכם ומאוד נרגשת מהסיטואציה.

תלמידה: המצב מאוד הפתיע אותי.

תלמידה: לא הצלחתי לקלוט במשך כמה שבועות, שרוצים לסגור את בית-הספר.

תלמידה: זה לא הגיוני שיסגרו בית ספר כזה, כשההשקעה הכי אדירה צריכה להיות בחינוך.

תלמידה: בשמי ובשם כל החברים שלי, אני רוצה לפנות אליכם כאנשים שהחינוך במדינה הזאת חשוב להם, ולבקש מכם לעשות כל שביכולת

תלמידה: כם כדי לא להזיק לעתיד של המדינה הזאת.

תלמידה: בסגירת בית-הספר שלנו אני רואה נזק אדיר למדינה.

מל פולישוק-בלוך: על הרקע הזה, נשמח לשמוע את העמדה של אוניברסיטת תל אביב.

גדעון לנגהולץ: אני קודם כל מאוד מצטער, שאני שומע דברים כמו ששמעתי קודם מחברת הכנסת תמיר לגבי סגירת בית-הספר.

גדעון לנגהולץ: את אמרת "מישהו החליט לסגור את בית-הספר".

מל פולישוק-בלוך: לא מישהו, אלא אוניברסיטת תל אביב.

גדעון לנגהולץ: את אמרת "מישהו החליט לסגור את בית-הספר".

גדעון לנגהולץ: כמובן שאוניברסיטת תל אביב החליטה לסגור את בית הספר.

יוסי שריד: כי היא לא יכולה היתה לתאר לעצמה שזאת אוניברסיטת תל אביב, ולכן מחמת כבודכם היא אמרה "מישהו".

מל פולישוק-בלוך: אני שמחה שאתה עוזר לי...

מל פולישוק-בלוך: אני ביליתי שנים רבות באוניברסיטת תל אביב, ואני מרגישה קצת שייכות לשם.

מל פולישוק-בלוך: לכן, אישית מאוד כואב לי העניין.

גדעון לנגהולץ: זה גם כואב לנו.

גדעון לנגהולץ: יחד עם זאת, לפני שמפריחים כל מיני דברים באוויר וסיסמאות, היה כדאי לברר עובדות.

גדעון לנגהולץ: פרופסור תמיר מאוד קרובה אלינו, ולכן היתה יכולה לברר קודם את העובדות לפני שהיא מפריחה סיסמאות, שאין להן שום אחיזה במציאות.

יולי תמיר: דווקא ביררתי, אבל לא חשוב.

גדעון לנגהולץ: את כנראה לא ביררת את זה במקום הנכון.

יולי תמיר: אז בוא נשמע את הדברים.

גדעון לנגהולץ: את כל העובדות את היית יכולה לברר אצלי.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת שלא סוגרים את בית-הספר...

גדעון לנגהולץ: אני לא אמרתי שלא סוגרים, אלא דיברתי על העובדות.

גדעון לנגהולץ: בד בבד עם תהליך סגירת בית-הספר, שמתבטא בכך שבשנה הבאה אנחנו לא רושמים תלמידים, אנחנו מנסים למצוא פתרונות, בעיקר אלטרנטיבות תעסוקתיות לעובדי בית-הספר.

גדעון לנגהולץ: כל היינו רק בשבוע שעבר בבית הדין לעבודה בקשר לעניין הזה.

גדעון לנגהולץ: כל מיני מהלכים מהסוג הזה, תהיה להם רק תוצאה אחת, הם יכשילו את כל המאמצים למצוא גורם שיסכים לקחת על עצמו חלק מעובדי בית-הספר ולאפשר להם תעסוקה.

מל פולישוק-בלוך: אדוני, אתה כנראה ממש לא מבין על מה אנחנו מדברים.

גדעון לנגהולץ: אני מבין היטב על מה אנחנו מדברים.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שהדברים ששמענו מהתלמידים היו מספיק ברורים.

מל פולישוק-בלוך: בכלל לא הזכרנו את המורים.

מל פולישוק-בלוך: כבודם במקומם מונח.

מל פולישוק-בלוך: אני מאוד מעריכה את המורים, אני רוצה שתהיה להם עבודה, אבל אנחנו לא מדברים על זה.

מל פולישוק-בלוך: אולי אני אדבר על זה, אבל לא כנושא עיקרי.

גדעון לנגהולץ: מכיוון שנתת לי את רשות הדיבור, אני ברשותך בכל זאת הייתי רוצה לדבר על זה.

גדעון לנגהולץ: האוניברסיטה החליטה לסגור את בית-הספר, מאחר שאוניברסיטת תל אביב מתמודדת עם בעיות כלכליות.

גדעון לנגהולץ: יש לאוניברסיטה תוכנית אסטרטגית, שבמסגרתה בית-הספר לא נמצא בראש סדר העדיפויות שלה.

גדעון לנגהולץ: בית-הספר מאז ומתמיד לא היה חלק אינטגרלי מאוניברסיטת תל-אביב, ולכן היא החליטה לעשות זאת.

גדעון לנגהולץ: בית-הספר להנדסאים הוא לא היחידה היחידה באוניברסיטת תל אביב שנסגרת.

קריאה: מה עוד עומד להיסגר?

גדעון לנגהולץ: אני לא חופשי לומר כרגע מה עוד עומד להיסגר.

יוסי שריד: מה זאת אומרת?

יוסי שריד: האם זה סוד?

גדעון לנגהולץ: כן, זה סוד.

יוסי שריד: עם כל הכבוד לך, אין סודות כשמדובר בעדות בוועדה פרלמנטרית לעניין סגירת מוסדות.

יוסי שריד: אין פה עניין של ביטחון.

יוסי שריד: אולי לכם לא נוח לפרסם, אבל לא באים לכאן כדי שיהיה נוח, לכאן באים כדי שלא יהיה נוח, אתה מבין מה שאני אומר?

גדעון לנגהולץ: אני מבין היטב, חבר הכנסת שריד.

יוסי שריד: לא אהבתי את הטון שלך מההתחלה לעניין הבירור.

יוסי שריד: מזל שחברת הכנסת תמיר לא ביררה אצלך, כי אחרת היא היתה יותר נחושה בעמדתה, שכן עד עכשיו כל מה שאמרת פשוט לא שייך לעניין.

יוסי שריד: עכשיו בתשובה שלך אליי, תשתדל להיות ענייני.

גדעון לנגהולץ: אל"ף, אני ענייני מאוד.

גדעון לנגהולץ: בי"ת, אני חושב שאתה לא היית רוצה שאנחנו ניכנס פה לדיון על חובתי.

יוסי שריד: לא, זאת חובת כל אחד, לא רק חובתך.

יוסי שריד: כל אדם שבא לוועדה פרלמנטרית ונשאל שאלה, לא יכול לומר "אני אל יכול לספר לכם", אלא אם כן אתה אומר שזה סוד מדינה שיכול להסב נזקים לאינטרסים שלנו.

גדעון לנגהולץ: אני באמת מצטער שאתה בוחר כך.

יוסי שריד: נו, מה לעשות?

גדעון לנגהולץ: כפי שאני אמרתי, מוסדות האוניברסיטה לא קיבלו עדיין את כל ההחלטות.

מל פולישוק-בלוך: ולכן הם לא יכולים לדבר על זה, אין בעיה עם זה.

גדעון לנגהולץ: אני לא מתכוון לדבר על זה, וזה גם לא נכון לדבר על היחידות האחרות.

מל פולישוק-בלוך: וזה גם לא הנושא שלנו כיום.

מל פולישוק-בלוך: בוא נתמקד בנושא בית הספר.

מל פולישוק-בלוך: אולי תסביר לנו איך הגעתם להחלטה הזאת ולמה, כדי שנדע על מה אנחנו מדברים.

מל פולישוק-בלוך: בוא נבדוק את העובדות.

גדעון לנגהולץ: אני חוזר ואומר שאנחנו עבדנו במשך תקופה ארוכה על תוכנית אסטרטגית לאוניברסיטת תל אביב, במסגרתה החלטנו שיחידות מסוימות ייסגרו.

גדעון לנגהולץ: השיקולים היו שיקולים אקדמיים - לבית ספר להנדסאים אין פה שיקולים אקדמיים - וכמובן כלכליים.

גדעון לנגהולץ: בית-הספר להנדסאים מאוד גירעוני.

גדעון לנגהולץ: גירעון בית-הספר נופל על האוניברסיטה.

מל פולישוק-בלוך: למה הכוונה?

מל פולישוק-בלוך: באיזה גירעון מדובר?

גדעון לנגהולץ: בשנה זו, למשל, הגירעון הצפוי שלו הוא 6.5 מיליון שקלים.

מל פולישוק-בלוך: מה קרה בשנה זו שהוא פתאום הפך להיות גירעוני?

מל פולישוק-בלוך: הרי הוא לא היה גירעוני כל השנים, כך שמעתי לפחות.

גדעון לנגהולץ: נניח אפילו שזה נכון, הסיבות העיקריות הן הירידה במספרי התלמידים בבית הספר.

מל פולישוק-בלוך: כמה תלמידים היו קודם?

קריאה: אז אולי אתם צריכים לעזור לגייס תלמידים לבית הספר במקום לסגור אותו?

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לשמוע את העובדות, לפני שנגיע למסקנות.

גדעון לנגהולץ: אגב, אנחנו מדברים רק על התיכון.

גדעון לנגהולץ: בית-הספר להנדסאים מורכב יותר מאשר בית ספר תיכון, יש לו גם חטיבה על-תיכונית.

גדעון לנגהולץ: מבחינתנו, בית-הספר הוא מכלול.

גדעון לנגהולץ: כיום יש בחטיבה התיכונית כ-520 תלמידים.

גדעון לנגהולץ: בעבר היותר רחוק היו למעלה מ-1,000 תלמידים.

יהודית גידלי: מתי זה העבר היותר רחוק?

יהודית גידלי: לפני חמש שנים או 10 שנים?

גדעון לנגהולץ: נגיד לפני חמש שנים.

יולי תמיר: אתה רוצה לומר שמספר התלמידים הצטמצם ב-50%?

גדעון לנגהולץ: כן.

מל פולישוק-בלוך: למה?

גדעון לנגהולץ: מסיבות שונות, בין היתר בבית הספר אין חטיבת ביניים שתזין אותו.

קריאה: סגרתם אותה.

מל פולישוק-בלוך: אני מבינה שהיתה חטיבת ביניים בתוך בית-הספר והיא נסגרה.

יוסי שריד: משיקולים כלכליים הם סגרו את חטיבת הביניים, אז הם קיבלו גירעון.

מל פולישוק-בלוך: כשאני מתערבת בתגובה של המנכ"ל, זה בגלל שאני רוצה להבין יותר את העובדות.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני רוצה לשאול אותך, האם ה-1,000 תלמידים עליהם דיברת בעבר כללו את חטיבת הביניים.

גדעון לנגהולץ: חטיבת הביניים לא היתה קיימת בבית הספר מיום היווסדו.

גדעון לנגהולץ: היא התווספה לבית הספר לפני ב-1996, לפני כתשע שנים.

גדעון לנגהולץ: בית-הספר תמיד היה בית ספר ארבע שנתי.

גדעון לנגהולץ: כשהתחילה הטנדנציה של חטיבות ביניים ותיכון שלוש שנים, של חטיבה תיכונית של שש שנים, הוחלט יחד עם עיריית תל אביב לפתוח חטיבת ביניים.

גדעון לנגהולץ: בית-הספר התיכון הוא על-אזורי בכלל ולא שייך לעירייה.

גדעון לנגהולץ: הוחלט לפתוח חטיבת ביניים, יחד עם עיריית תל אביב, על מנת שתהיה הזנה לבית הספר.

גדעון לנגהולץ: למעט שש שנים, בית-הספר התיכון ב-40 שנותיו, לא היתה לו חטיבת ביניים.

גדעון לנגהולץ: לפני שלוש שנים האוניברסיטה החליטה לסגור את חטיבת הביניים, בעצה אחת עם עיריית תל אביב.

יוסי שריד: למה?

יוסי שריד: מה היו השיקולים?

יוסי שריד: כלכליים?

גדעון לנגהולץ: לא.

יוסי שריד: פדגוגיים?

גדעון לנגהולץ: אוניברסיטת תל אביב כבר אז החליטה, שהיא לא מעונינת להמשיך ולקיים בית ספר תיכון ליד האוניברסיטה.

יוסי שריד: זאת אומרת שסגרתם את חטיבת הביניים, מתוך מגמה שזה יהיה גירעוני.

מל פולישוק-בלוך: כשלב ראשון.

יוסי שריד: זה מה שאתה אומר.

יוסי שריד: הרי כל אחד מאתנו צריך להיות אחראי למה שהוא אומר.

יוסי שריד: אתה אומר שסגרתם את חטיבת הביניים כדי ליצור גירעון, וכדי שתוכלו אחר כך לבוא ולומר שיש גירעון ואין ברירה אלא לסגור את בית הספר.

יוסי שריד: זה מה שאתה אומר.

יוסי שריד: אנחנו בכל זאת אנשים סבירים שמבינים מה שאומרים להם.

גדעון לנגהולץ: גירעון בית הספר לא נובע רק מזה.

יוסי שריד: אתה אומר שהוא נובע בעיקר מחסרון תלמידים.

יוסי שריד: חיסרון התלמידים נובע בעיקר מתוך כך שסגרו את חטיבת הביניים.

יוסי שריד: את חטיבת הביניים אתה אומר שסגרתם, כי בלאו הכי רציתם לסגור את התיכון, אך סגירת חטיבת הביניים - הרי יש איזה הגיון בדברים – יצרה את הגירעון, ועכשיו אתם באים עם הגירעון.

גדעון לנגהולץ: אם יורשה לי בכל זאת להשלים את דבריי.

יוסי שריד: להשלים?

יוסי שריד: אתה פשוט לא כל כך משרת את האינטרסים שבאת לייצג.

גדעון לנגהולץ: אני לא באתי לייצג שום אינטרס.

גדעון לנגהולץ: אני באתי למסור אינפורמציה.

יוסי שריד: מה זאת אומרת?

יוסי שריד: אתה חייב לייצג את האינטרס של אוניברסיטת תל אביב.

יוסי שריד: אתה המנכ"ל שלה.

גדעון לנגהולץ: האינטרס של אוניברסיטת תל אביב הוא ברור בהחלט.

יוסי שריד: אינטרס זאת לא מילה מגונה.

מל פולישוק-בלוך: האינטרס של אוניברסיטת תל אביב, לפי עניות דעתי, זה שיהיה לה בית-הספר הכי טוב שיש.

גדעון לנגהולץ: לא, בכלל לא.

מל פולישוק-בלוך: זה לדעתי האינטרס, בדיוק כמו באוניברסיטה העברית, אבל זה כבר עניין של השקפות.

מל פולישוק-בלוך: בוא נמשיך בבירור הנתונים.

גדעון לנגהולץ: כפי שהסברתי קודם, בית-הספר להנדסאים בכלל לא נמצא ברשימת העדיפויות של אוניברסיטת תל אביב.

יולי תמיר: עם כל הכבוד הראוי, אני לא חושבת שאוניברסיטת תל אביב חייבת להחזיק בית ספר.

יולי תמיר: היא לא חייב.

יולי תמיר: מצד שני, אם היא מקבלת החלטה אסטרטגית שהיא לא רוצה להחזיק בית ספר, זאת זכותה, כי האוניברסיטה לא חייבת לממן את זה.

יולי תמיר: היא היתה צריכה לפעול - ולא הייתם צריכים להגיע לוועדה הזאת כאן בשעת משבר - בתיווך גם גורמי בית הספר, גם משרד החינוך, התרבות והספורט וגם משרד המדע, ולדאוג שבית הספר יתקיים במסגרת חליפית.

יולי תמיר: מה שאתם עשיתם – וזאת התלונה המרכזית כלפיכם - זה שנתתם לבית הספר באופן מתוכנן לגווע, בלי למצוא לו אלטרנטיבה.

יולי תמיר: על-ידי זה, במקום לתת יד לפיתוח הידע הטכנולוגי, אתם פוגעים בבית הספר.

יולי תמיר: זה דבר שאוניברסיטה לא יכולה להרשות לעצמה.

יולי תמיר: האוניברסיטה יכולה להרשות לעצמה שלא יהיה לה בית ספר.

יולי תמיר: בתור חברת סגל אוניברסיטת תל אביב, אני אומרת שיותר מדי פעמים אוניברסיטת תל אביב מגיעה לכאן לאחר מעשה, אחרי שהדברים לא תוכננו ולא נוהלו כראוי.

יולי תמיר: לכן הבעיה היא תכנון וראייה לטווח ארוך.

יולי תמיר: אם אתם החלטתם לפני שלוש שנים לסגור את החטיבה, אז היה צריך לדאוג שמישהו בראייה עתידית ייקח את האחריות על בית-הספר, ולא להגיע הנה ביום שאתם הודעתם שאי אפשר כבר להירשם לשנה הבאה, כי זה דבר שאנחנו לא ניתן לו לקרות, ואז זה ייפול עליכם.

יולי תמיר: אם הייתם פועלים בתכנון אסטרטגי נכון, הדבר הזה יכול היה להימנע.

גדעון לנגהולץ: אני כמובן חלוק עליך.

מל פולישוק-בלוך: פרופסור לנגהולץ, באיזה תחום אתה פרופסור?

מל פולישוק-בלוך: הנדסה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לקבל מנציגת משרד החינוך, התרבות והספורט אינפורמציה.

מל פולישוק-בלוך: ממתי אתם יודעים על הכוונות של אוניברסיטת תל אביב, ומה אתם מתכוונים לעשות בעניין?

30692: אני קיבלתי הודעה רשמית ב-20 בינואר ממכתב שנכתב ב-16 בינואר מפרופסור לנגהולץ על הכוונה של האוניברסיטה לא לפתוח את הרישום לשנת הלימודים הקרובה.

יולי תמיר: האם זאת פעם ראשונה ששמעתם על זה?

30692: באופן פורמלי כן.

מל פולישוק-בלוך: ולא פורמלי?

מל פולישוק-בלוך: כשסגרו את החטיבה למשל, האם לא עלה בדעתכם שאולי יש כאן מגמה?

30692: קודם כל, סגירת החטיבה התבצעה בשנת 2000, אם אני לא טועה, טרום כניסתי לתפקיד, אבל בכל מקרה יש בתי ספר באזור שהם ארבע שנתיים, זאת אומרת שאפשר היה להמשיך לקיים גם ללא הזנה.

מל פולישוק-בלוך: אין ספק, אבל אני רק שואלת מבחינת המגמה.

30692: המגמה הפורמלית, מבחינתנו, היתה שזה בית ספר על-אזורי סמוך לשתי ערים שמקיימות מערכת של בתי ספר ארבע שנתיים.

30692: אפשר היה לראות את זה גם בהיבט הזה.

30692: נכון שההיקף פה היה הניתוק מעיריית תל אביב.

30692: החסות של רשות לבתי ספר היא הכרחית לצורך העניין.

30692: בית ספר שמתנהל בתוך רשות ללא חסות של הרשות זה קטע בעייתי, ובדיוק בנקודה הזאת שאנחנו נמצאים בה כרגע זה מוכיח את עצמו.

יולי תמיר: למה עיריית תל אביב לא לקחה חסות על בית הספר?

30692: אני ביקשתי גם להזמין את הנציגים.

30692: הם בסוף לא הגיעו לדיון, למרות שאני חושבת שהם היו צריכים להיות נוכחים פה בוועדה.

יעקב אופק: הם צריכים להיות פה שחקן ראשי.

30692: אני יודעת שהיו מגעים.

מל פולישוק-בלוך: האם עיריית תל אביב יודעת שמתקיים היום דיון בעניין?

30692: היא יודעת.

30692: הם לא הוזמנו.

30692: אני ניסיתי להביא לכך שהם יגיעו, אבל זה לא הגיע לידי מימוש.

30692: היו מגיעים של עיריית תל אביב עם בית-הספר, והעירייה החליטה שהיא איננה רוצה לקחת את בית-הספר כבית ספר עירוני.

30692: אלה העובדות נכון להיום.

30692: מאז שמנהלת בית הספר דיברה אתי באופן אישי על כוונת בית-הספר לסגור את בית-הספר, אנחנו מנסים לחפש בעלות.

מל פולישוק-בלוך: האם השטח שייך לאוניברסיטת תל-אביב?

גדעון לנגהולץ: כן.

מל פולישוק-בלוך: כמה דונם מדובר?

גדעון לנגהולץ: 22 דונם.

קריאה: כמה זה עולה?

מל פולישוק-בלוך: את זה אנחנו יודעים, לא צריכים לשאול את השאלה הזאת.

מל פולישוק-בלוך: 22 דונם במקום הכי יקר בתל אביב, אנחנו יודעים כמה זה שווה ל-1,000 תלמידים.

מל פולישוק-בלוך: זה החשבון.

יוסי שריד: אני אולי אתחיל מהסוף.

יוסי שריד: מייד אומר משהו מאוניברסיטת תל אביב, כי לא יכולתם להתרשם מהערות הביניים שלי מהיחס שאני רוחש כלפי צעדיה האחרונים של האוניברסיטה, ולא בהכרח רק בעניין הזה.

יוסי שריד: אבל בכל זאת האחריות הכוללת היא על משרד החינוך.

יוסי שריד: משרד החינוך צריך להודיע היום – אני מקווה שאת מוסמכת להודיע, ואם לא, קבלי הסמכה - שבית הספר לא נסגר.

יוסי שריד: מזה מתחילים.

יוסי שריד: אני מנהל דיונים והידברויות עם גופים, ארגונים ואנשים, ואני תמיד מתחיל מהסוף.

יוסי שריד: אני מקווה שמקובל על כולנו, שזה לא מתקבל על הדעת בכל זמן, ובעיקר עכשיו, שבית הספר הזה ייסגר.

יוסי שריד: האחריות היא בראש ובראשונה על משרד החינוך.

יוסי שריד: משרד החינוך צריך למסור את ההודעה, שיהיה הפתרון אשר יהיה ותהיה ההתקשרות אשר תהיה, שבית הספר חי וקיים וימשיך לפעול.

יוסי שריד: מזה מתחילים.

יוסי שריד: אני זוכר מקרים שלגבי בתי ספר - לפעמים אין ברירה, סוגרים בית ספר, אבל לא בית ספר כזה - נעשו מאמצים גדולים למצוא התקשרויות אחרות, כאשר גם עובדי משרד החינוך עבדו על בסיס ההכרה העמוקה והנחושה שבית הספר לא נסגר, ועכשיו לכו תחפשו פתרונות.

יוסי שריד: ככה עובדים, לא להיפך, קודם סוגרים ואחר כך מה?

יוסי שריד: סגור.

יוסי שריד: אני זוכר תקופה שאוניברסיטת תל-אביב מאוד התגאתה בבית הספר הזה.

יוסי שריד: היא מאוד התגאתה בו.

יוסי שריד: אגב, אני חייב לומר שהישיבה הפכה להיות מביכה במיוחד לאחר דבריך, כי חשבתי לאחר שבאת בקובלנה לפרופסור תמיר שלא ביררנו את העובדות, "נכון, יש בזה משהו, אני יודע, לא ביררנו את העובדות", אבל הישיבה הפכה למביכה עד מאוד לאחר ששמענו את דבריך, כי לא היו שם שום עובדות.

מל פולישוק-בלוך: חבר הכנסת שריד, שלא יהיה ספק, לפני שקבענו את הדיון, גם חברת הכנסת תמיר וגם אנוכי ביררנו את העובדות לפני שקבענו את הדיון.

יוסי שריד: אני יכולתי לתאר לעצמי, אבל לאחר ששמעתי את הצגת הדברים על-ידי הנציג המוסמך של אוניברסיטת תל אביב, אני מוכרח לומר שאני שרוי במבוכה עצומה.

יוסי שריד: למה דומה הדבר?

יוסי שריד: דומה הדבר למעשה אימוץ, שמאוד מתגאים בו ואומרים "תראו איזה ילד נהדר או ילדה נהדרת אימצנו", ואחר כך בגלל חיסרון כיס, או אפילו חיסרון כיס מאוד חמור, מחליטים להסתלק מן האימוץ.

יוסי שריד: אני מניח שהמוסדות המוסמכים של המדינה, לא היו מקבלים דרך כזאת של אימוץ.

יוסי שריד: פה מדובר בכל זאת בילדות ובילדים, במוסד, במוסד ראוי לשמו, שאתם תמיד העליתם אותו על ראש תפארתכם או התפארותכם.

יוסי שריד: מה ששמענו זה עוד שיקול כלכלי.

יוסי שריד: אני חייב לומר לכם עוד משהו.

יוסי שריד: אולי זה לא מעסיק את הנוכחים כאן, אבל אותי זה מאוד מעסיק.

יוסי שריד: חברת הכנסת תמיר רמזה על כך.

יוסי שריד: אתם באים לכאן לעתים מזומנות מדי בנסיבות מביכות, כדי לא לומר מבישות מדי.

יוסי שריד: אתם הולכים בדרך לא נכונה.

יוסי שריד: אתם בעיקר הולכים בדרך לא נכונה, כי אף אחד מהיושבים בחדר הזה איננו אחראי לגירעונות שלכם.

יוסי שריד: הניהול הכושל הוא שלכם, אחרי ככלות הכול, זה לא של מישהו אחר.

יוסי שריד: אני לא רואה שמישהו נושא אצלכם באחריות.

יוסי שריד: אף אחד גם לא מסיק מסקנות.

יוסי שריד: הניהול הכושל, אפשר להניח שאולי הוא ממשיך להיות כושל.

יוסי שריד: אינני יודע.

מל פולישוק-בלוך: דרך אגב, לא סגרו שם אף תפקיד ניהול.

יוסי שריד: לא, בניהול הכל נמשך.

מל פולישוק-בלוך: לא סגרו שום דבר, כולם באותם תפקידים עם אותן מכוניות.

יוסי שריד: הכל נמשך.

יוסי שריד: דיברנו על הסגל הזוטר יותר מפעם אחת.

יוסי שריד: התלמידות והתלמידים דיברו כאן במושגים של עתיד.

יוסי שריד: הסגל הזוטר זה גם כן עניין של עתיד, מה נעשה בלי סגל זוטר?

יוסי שריד: אם לא יהיה סגל זוטר, גם לא יהיה אף פעם סגל בכיר.

יוסי שריד: אתם יודעים שאפילו פרופסורים מכובדים כאלה לא יהיו לנו, אם לא יהיה לנו סגל זוטר.

יוסי שריד: מהאין הזה הרי לא יצמח יש.

יוסי שריד: הדרך שאתם הולכים בה היא דרך לא נכונה.

יוסי שריד: אתם צריכים לקשוט עצמכם תחילה, לפני שאתם קושטים אחרים ולפני שאתם קושטים את בית-הספר.

יוסי שריד: יש איזשהו כלל - שהיושבת ראש רמזה עליו, וזה מכוון גם נגד משרד החינוך, התרבות והספורט - שאם כבר יש איזושהי חלקה טובה, חזקה עליכם שתעלו על החלקה הזאת ותרמסו אותה עד דק.

יוסי שריד: הרי יש כל כך הרבה בעיות במערכת החינוך.

יוסי שריד: אז יש כבר מוסד אחד שראוי לשמו – יש יותר ממוסד אחד, אבל לתפארת המליצה אני אומר שיש מוסד אחד ראוי לשמו - דווקא הכרת צריך לעלות על בית-הספר הזה?

יוסי שריד: הרי זה לא מתקבל על הדעת.

יוסי שריד: משרד החינוך היה צריך להניע את אמות הספים והיה צריך לצעוק "גוועאלד".

מל פולישוק-בלוך: הוא היה אולי צריך ליזום את הדיון פה.

יוסי שריד: הוא היה צריך ליזום את הדיון.

יוסי שריד: שאגתו היתה היתה צריכה לעלות עד לב השמים.

יוסי שריד: כך משרד החינוך עומד מנגד.

יוסי שריד: גברתי היושבת ראש, לכן אני מציע שנתחיל מהסוף.

יוסי שריד: ועדת החינוך צריכה לקבוע שזה בכלל לא בגדר האפשר.

יוסי שריד: יש עכשיו איזה ביטוי וולגרי כזה, שאומר "אין מצב".

יוסי שריד: זה משהו מזעזע מבחינת העברית, אבל כדי לסבר את האוזן אני משתמש בו.

יוסי שריד: אין מצב שבית הספר הזה ייסגר, ואחרי זה נראה.

יולי תמיר: המשמעות הפרקטית של זה היא שההרשמה לשנה הבאה נפתחת כסדרה.

יוסי שריד: בוודאי, שפותחים הרשמה.

יוסי שריד: אם לא תהיה הרשמה, אין בית ספר.

מל פולישוק-בלוך: עוד לפני המסקנות, בוא ניתן לאנשים המכובדים שהגיעו לכאן להתבטא.

אורית רוזן: אני רוצה לספר לחברי הוועדה ולאורחים המכובדים על בית-הספר שלנו.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לומר מילה אישית לפני כן.

מל פולישוק-בלוך: בשנתיים האחרונות השתתפתי בהרבה טקסים של מצוינים בבית הנשיא ובכל מיני מקומות.

מל פולישוק-בלוך: היא תמיד שם עם התלמידים שלה.

מל פולישוק-בלוך: בכל פעם שמעניקים פרס כלשהו, הם שם, אבל את בית-הספר הזה צריך לסגור...

אורית רוזן: יש לפניכם חוברת.

אורית רוזן: בית-הספר להנדסאים הוא מהמוסדות החינוכיים המובילים בארץ.

אורית רוזן: הוא חרת על דגלו את קידום המדעים והטכנולוגיה.

אורית רוזן: אנחנו רואים את התלמיד במרכז העשייה החינוכית ורואים במצוינות דרך חיים.

אורית רוזן: אנחנו מאפשרים שוויון הזדמנויות ונגישות שווה לכלל התלמידים, ללא הבדל.

אורית רוזן: משרד החינוך מכיר במצוינות שלנו.

אורית רוזן: אנחנו נבחרנו יחד עם עוד שני בתי ספר להוביל מצוינות ולהגדיר מה היא מצוינות בנושא של דוח ועדת דברת.

אורית רוזן: בית הספר זו חממה חינוכית ייחודית, חוכמה אנושית ייחודית.

אורית רוזן: למעשה, זו מכונה משומנת שמכינה את דור המדענים והמהנדסים לעולם המחר.

אורית רוזן: אתן קצת רקע.

אורית רוזן: ב-1961 פנחס ספיר יזם הקמת בתי ספר להנדסה, וב-1962 הוחלט על הקמת בית-הספר להנדסאים באוניברסיטת תל אביב.

אורית רוזן: הבעלות, כמובן, היא בעלות של אוניברסיטת תל אביב.

אורית רוזן: במבנה הארגוני יש שתי חטיבות: חטיבה תיכונית, שהיום כוללת שכבות ט' עד י"ב, וחטיבה על-תיכונית ללימודי הנדסאים.

אורית רוזן: החטיבה התיכונית ניזונה מתקציב של משרד החינוך, התרבות והספורט, והחטיבה העל-תיכונית ניזונה מהתקציב של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה ושכר לימוד.

אורית רוזן: בית-הספר פועל כיחידה מימונית סגורה, משק סגור.

אורית רוזן: ניהול התקציב, כמובן, הוא באמצעות אגף התקציב, הכספים של האוניברסיטה, כוח אדם וייעוץ משפטי.

אורית רוזן: הכל בחסות אוניברסיטת תל אביב.

יולי תמיר: האם אתם לוקחים תקורה?

יולי תמיר: מה גובה התקורה שאתם לוקחים מבית הספר?

גדעון לנגהולץ: אנחנו לא לוקחים תקורה.

גדעון לנגהולץ: כמו שאנחנו נוהגים לגבי כל היחידות באוניברסיטה, אנחנו מעמיסים על בית הספר הוצאות של מנהל ומשק.

יולי תמיר: מה אחוז ההוצאות?

גדעון לנגהולץ: בערך בין 6% ל-8%.

יולי תמיר: מה העלות?

יולי תמיר: תאמר לי את זה, בבקשה, במספר.

גדעון לנגהולץ: כנראה כ-1.2 מיליון שקל.

יולי תמיר: זאת אומרת שחלק ניכר מהגירעון של בית-הספר הוא שאלה של העלות הזאת של התקורה.

גדעון לנגהולץ: מ-6.5 מיליון שקל, 1.2 מיליון שקל זה לא חלק ניכר.

יולי תמיר: אני שמעתי מספרים אחרים על הגירעון של בית-הספר.

יולי תמיר: לא שמעתי מאף אחד על 6.5 מיליון שקל.

יולי תמיר: אני שומעת את זה ממך בפעם הראשונה.

יולי תמיר: נדמה לי ששמעתי על מספרים יותר נמוכים.

גדעון לנגהולץ: זה המספר המוסמך.

יולי תמיר: אז 20% זאת תוצאה של התקורה.

יולי תמיר: איזה שירות אתם נותנים לבית הספר שמצדיק את ה-1.2 מיליון שקל?

גדעון לנגהולץ: הכל כתוב למטה במצגת.

יולי תמיר: אם בית הספר ינהל את התקציב שלו, את הרכש שלו ואת כל הדברים באופן עצמאי, כיוון שהרבה בתי ספר היום מנהלים את התקציב שלהם באופן עצמאי, האם יש לבית הספר דרך לפעול כך שאתם לא תגבו ממנו את הסכום הזה?

גדעון לנגהולץ: אין לו דרך.

מל פולישוק-בלוך: למה התקורה הזאת?

מל פולישוק-בלוך: בשביל שכר הדירה?

יולי תמיר: הוא כותב "ניהול תקציב" - הם מנהלים את בית הספר.

מל פולישוק-בלוך: האם זה כולל גם את עלות השטח?

מל פולישוק-בלוך: האם זה רק בשביל ניהול הרכש, הספקה, תחזוקת מבנים, כוח אדם וייעוץ משפטי?

גדעון לנגהולץ: כן.

גדעון לנגהולץ: בכל מקום מישהו צריך לנהל את העניינים.

קריאה: 120,000 שקל בחודש.

מל פולישוק-בלוך: האם הייעוץ המשפטי זה אותו ייעוץ משפטי של האוניברסיטה?

גדעון לנגהולץ: כן.

מל פולישוק-בלוך: כמה עשרות אלפי שקלים לחודש - - -

יוסי שריד: אולי אם האוניברסיטה לא תנהל את זה, הגירעון יהיה יותר קטן?

מל פולישוק-בלוך: זה ברור.

יוסי שריד: כי כשאתם מנהלים, יש גירעונות גדולים.

יוסי שריד: אולי כשאתם לא תנהלו את זה, יהיו גירעונות קטנים?

יוסי שריד: מה דעתך על הרעיון הזה?

גדעון לנגהולץ: רעיון שאפשר לבדוק אותו.

יוסי שריד: סליחה שאני שואל לכאורה שאלה מוזרה.

יוסי שריד: הנהלת בית הספר שאת עומדת בראשה, האם היא שותפה במאבק נגד הסגירה?

מל פולישוק-בלוך: אני אשאל את השאלה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: האם את עובדת משרד החינוך או אוניברסיטת תל אביב?

אורית רוזן: אני עובדת האוניברסיטה.

מל פולישוק-בלוך: אז אני פוטרת אותך מהתשובה.

אורית רוזן: בבית הספר שתי חטיבות, כ-550 תלמידים בתיכון וכ-550 תלמידים במסגרת לימודי ההנדסאים.

אורית רוזן: בית הספר הוא למעשה בית ספר ממגנט.

אורית רוזן: אנחנו קולטים תלמידים מכל הפריפריה, מחדרה בצפון ועד אשדוד בדרום, אריאל וראש העין במזרח, ובתיחום הזה רמת גן, פתח תקווה ובת ים.

מל פולישוק-בלוך: למה דווקא מבת ים מגיעים כל כך הרבה?

אורית רוזן: כנראה שהם לא כל כך מרוצים ממערכת החינוך שם.

אורית רוזן: חבר מביא חבר ואח מביא אח.

מל פולישוק-בלוך: זה נתון מאוד מעניין, דווקא מבת ים מגיעים כל כך הרבה.

אורית רוזן: יש לנו דור שני קבוצה גדולה מדרום תל אביב.

אורית רוזן: בהחלט מגיעים אלינו מכל הפריפריה.

אורית רוזן: זה בית ספר ממגנט.

אורית רוזן: כ-50% מהתלמידים שלנו הם ילדים להורים מחבר העמים, והם משתלבים בצורה נפלאה לחברת התלמידים.

אורית רוזן: מגיעים אלינו הרבה תלמידים גם מראשון לציון, מחולון ומפתח תקווה.

יוסי שריד: לפי מספר הילדים שמגיעים מאריאל, אפשר לגייס את מועצת יש"ע למאבק.

יוסי שריד: ..

אורית רוזן: הם קמים בשעה 5:30 בבוקר כדי להגיע לבית הספר לפני הפקקים.

יוסי שריד: הילדים כולם שווים בעינינו.

מל פולישוק-בלוך: הנתונים שאת נותנת לנו, האם הם של התיכון בלבד?

אורית רוזן: לא, 550 תלמידים מהתיכון ו-550 תלמידים מהלימודים העל-תיכוניים.

אורית רוזן: לגבי הפיזור, פחות או יותר גם ללימודים העל-תיכוניים מגיעים אלינו מכל הפריפריה.

מל פולישוק-בלוך: הנתונים האלה היו רלוונטיים לתיכון?

אורית רוזן: כן.

אורית רוזן: החזון של בית-הספר, כמובן אם תינתן לנו הזכות, הוא להמשיך להכין את הדור הצעיר לעולם המחר ולהקנות להם כלים טכנולוגיים ומיומנויות, על מנת להצליח בעתודה, בצה"ל, בהיי-טק ובאזרחות, ולהכין בוגרים ערכיים בעלי מחויבות וזיקה למדינת ישראל ובעלי יכולת השתלבות נכונה בחברה עתידית שיקבלו את השונה ואת האחר.

אורית רוזן: אגב, יש לנו תלמידים חריגים ויוצאי דופן.

אורית רוזן: הורים לא פעם מגיעים אליי ואומרים לי שזה המקום היחיד שבו מקבלים את השונה ואת האחר בהבנה ובאהבה, ושילדיהם לא היו יכולים להיקלט במוסד אחר.

אורית רוזן: הילדים יודעים לקבל שונה ואחר.

אורית רוזן: כמו כן מדובר על הקצאת משאבים משמעותיים לקידום המצוינות והזנה יציבה ומאוזנת של תלמידים לחינוך המדעי טכנולוגי, ובתוך כך העצמת כוחן של הבנות.

אורית רוזן: בית הספר הוא בעל אוריינטציה מובהקת מדעית טכנולוגית.

אורית רוזן: אנחנו מחנכים, מלמדים ומכינים את התלמידים לבגרות מוגברת רק במקצועות המדעיים, בפיסיקה, במתמטיקה, בכימיה, באנגלית, במדעי הטכנולוגיה, במערכות ביוטכנולוגיה.

אורית רוזן: הדגש הוא העל התחום מדעי-טכנולוגי.

אורית רוזן: כשכל בית ספר נבחן בבגרות בפיסיקה וכ-30 תלמידים ניגשים לבגרות, אצלנו זו חגיגה ש-400 תלמידים ניגשים באותו יום לבגרות.

אורית רוזן: זה מספר חסר תקדים שלא קיים בשום מקום אחר בארץ.

אורית רוזן: במגמה המדעית-טכנולוגית יש לנו אוטונומיה.

אורית רוזן: בזכות האוטונומיה הזאת, אנחנו מאפשרים לתלמידים שלושה מסלולי היבחנות: עבודות הגמר במדעי הטכנולוגיה שזה מסלול מאוד יוקרתי, פרוייקט הוראה, תלמידים מצטיינים מלמדים תלמידים צעירים משכבה ט' ובחינת בגרות בכתב.

אורית רוזן: בכל שנה אנחנו מגישים כ-60-70 עבודות גמר בהיקף של חמש יחידות לימוד.

אורית רוזן: למעשה, המיזם שהם לוקחים זה איזושהי הכנה לקראת היוזמה שהם ייקחו בהמשך.

אורית רוזן: התחום הם מולטי-דיסציפלינריים: חומרה, תוכנה, רובוטיקה שנעשים בשיתוף עם יזמים חיצוניים.

אורית רוזן: יש שיתוף פעולה עם כל היזמים.

מל פולישוק-בלוך: למה הכוונה?

מל פולישוק-בלוך: האם הם נותנים גם כסף?

אורית רוזן: אנחנו מחליטים עם התלמידים על איזשהו פרויקט שנעשה בשיתוף עם יזמים חיצוניים, זאת אומרת שזה לא פרויקט מדף, אלא פרויקט שיוטמע באיזושהי מערכת, אם זה בבתי חולים, במוסדות חינוך, בתחום רפואה, מחקר, ואפילו בכנסת.

אורית רוזן: אלה פרויקטים שיש בהם ערך מוסף.

אורית רוזן: עכשיו אנחנו עושים, למשל, פרויקטים עם חברת החשמל על הקרינה האלקטרו-מגנטית.

יוסי שריד: שוכנענו למעלה מכל ספק שבית הספר הוא טוב.

אורית רוזן: פרויקט ההוראה הייחודי – תלמידי י"ב מלמדים את התלמידים הצעירים.

אורית רוזן: הם נבחרים בסוף כיתה י"א ועוברים תהליך הכשרה פדגוגי.

אורית רוזן: התלמידים מלמדים בכיתה י"ב שלוש עד ארבע שעות שבועיות את תלמידי ט' הצעירים.

אורית רוזן: אנחנו מטפחים עבודת צוות ומנהיגות, וקושרים את ההוראה לתדמית צעירה, כאשר התלמידים נותנים גם את הציונים ושותפים לישיבות הפדגוגיות של בית הספר.

אורית רוזן: תשתית ההון האנושי הוא אקלים בית-ספרי איכותי וייחודי.

אורית רוזן: בצד ההישגים, בית הספר מטפח את ערכי הנתינה, כדי לעצב חברה שתהא מושתתת על ערכים מוסכמים.

אורית רוזן: הנתינה היא ללא התניה, ללא ציפיות לקבל תמורה, והיא נובעת מתוך רצון לסייע לזולת, וזה בא לידי ביטוי בפרויקטים.

אורית רוזן: אנחנו נמצאים במקום ראשון ברישום לעתודה האקדמית.

אורית רוזן: בית הספר מוביל במקום ראשון לעתודה האקדמית.

אורית רוזן: בארבע השנים האחרונות בית-הספר סיפק 256 בוגרים לעתודה האקדמית, שזה הישג חסר תקדים, בגלל העובדה שהצוות המיומן והמנוסה מכין אותם לקו הגמר בהצלחה, וגם בגלל שבית ספר מתמקד בלימודי המדעים והטכנולוגיה, כפי שנדרש בצה"ל ובשוק.

אורית רוזן: הבוגרים תורמים ומשתלבים ביחידות מובחרות בצה"ל במודיעין, בפיתוח ובמחקר.

אורית רוזן: בשנה שעברה הגיעו כחמישה תלמידים שלנו לקורס טיס.

אורית רוזן: הם תורמים למדינה ולכלכלה.

אורית רוזן: הם נמצאים בעמדות מפתח, והם מחזירים למדינה שהשקיעה בהם בכל מדד אפשרי.

אורית רוזן: כמו שאת רואה אותי עם התלמידים תמיד, הם מגיעים להרבה תחרויות: בכנסת בתחרות המדען הצעיר, בכנס היי-טק בהשתתפות ראש הממשלה.

אורית רוזן: כאן אתם רואים שני תלמידים שלנו ועוד שתי תלמידות שלנו שהציגו בכנס ההיי-טק הזה בפני ראש הממשלה.

אורית רוזן: בשנתיים לאחר מכן הם הציגו בפני שגריר ארצות-הברית בישראל.

מל פולישוק-בלוך: האם אתם הגעתם לשרת החינוך עם העניין הזה?

אורית רוזן: לא.

מל פולישוק-בלוך: האם היא לא יודעת שבית הספר עומד להיסגר?

30692: זה לא אומר שהיא לא יודעת, אבל זה לא הגיע לדיון אצל שרת החינוך, התרבות והספורט.

מל פולישוק-בלוך: מה היתה התגובה שלה?

30692: היא לא הגיבה בינתיים.

מל פולישוק-בלוך: לא היתה תגובה?

אבישי ורדי: שלחנו מכתב.

מל פולישוק-בלוך: מתי שלחתם מכתב?

אבישי ורדי: לפני שלושה שבועות.

מל פולישוק-בלוך: והיא לא ענתה לכם?

קריאה: גם התלמידים שלחו מכתב.

מל פולישוק-בלוך: וגם התלמידים לא קיבלו תשובה?

קריאה: לא קיבלנו תשובה.

מל פולישוק-בלוך: מתי שלחתם את המכתב לשרה?

קריאה: שלחנו לה לפני שבוע, שבועיים.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת שהיה גם ניסיון להשיג אותה טלפונית ולדבר איתה, היא יודעת שזה נסגר, והיא לא הגיבה.

קריאה: אנחנו מקווים שהיא תגיב, אם היא קוראת מכתבים.

קריאה: ..

מל פולישוק-בלוך: אני שמעתי, לא משמועה, שאתמול נשיא המדינה בירך את תיאטרון הקאמרי לרגל 60 שנה לתיאטרון הקאמרי.

מל פולישוק-בלוך: השרה מאוד התרגשה מהעניין, ואנחנו כולנו מאוד מתרגשים, מעריכים ומכבדים את תיאטרון הקאמרי, ובכלל את התרבות בישראל.

מל פולישוק-בלוך: אבל השרה הודיעה שהיא מפסיקה - אומנם זה נאמר בבדיחות הדעת, אבל בפועל זה בדיוק מה שקורה - את כל הפעילויות שלה ושהיא לא מקיימת יותר ישיבות, רק כדי לחגוג עם הקאמרי כל השנה.

יולי תמיר: זה מה שקורה במקום בו יש טלוויזיה.

יולי תמיר: ..

אורית רוזן: בתחרות פרס המים שני תלמידי י"ב שלנו לפני כשלוש שנים זכו במקום ראשון על עבודת גמר, והם נסעו לייצג את ישראל בפסטיבל שבוע המים בשבדיה.

אורית רוזן: תוצאות בחינות הבגרות שלנו מעידות על התוצאות בקבלה לעתודה האקדמית.

אורית רוזן: הציונים הממוצעים של בית הספר הם בדרך כלל בין חצי ציון עד שני ציונים מעל הממוצע הארצי.

אורית רוזן: אחוז הזכאים לבגרות קרוב מאוד ל-100% זכאות.

מל פולישוק-בלוך: במעבדה בפיסיקה אני רואה - - -

אורית רוזן: מבחינת ידע הם ברמה מאוד מאוד גבוהה.

אורית רוזן: אני תמיד אומרת למורים לפני הגשת ציוני המגן שיתנו להם עוד בונוס, כי הם ברמה גבוהה יותר מתלמיד ממוצע בארץ.

אורית רוזן: תלמיד בינוני אצלנו יהיה מצטיין בבית ספר אחר, ואנחנו נלחמים על זה עוד מהתקופה של מיקי קיסרי.

מיקי קיסרי: אני המנהל הקודם של בית-הספר.

מיקי קיסרי: במעבדה בפיסיקה בית-הספר מורשה לבחון לבד, וזה רק מעיד על רמת הבחינה.

מיקי קיסרי: נכון ש"דופקים" את התלמידים, ועל זה נדבר עם המורים אחר כך...

אורית רוזן: בצד לימודי התיכון, יש לא מעט תלמידים שלומדים באקדמיה, תלמידים שניגשים מוקדם לבחינת בגרות במתמטיקה ולומדים בבית ספר למתמטיקה.

אורית רוזן: יש גם מסלול אקדמי שנחנך בשיתוף פעולה עם הפקולטה להנדסה.

אורית רוזן: כשבעה תלמידים מצטיינים בכיתה י"ב מקבלים מלגת הצטיינות מדיקן הפקולטה להנדסה.

מל פולישוק-בלוך: למה הכוונה בשיתוף פעולה?

מל פולישוק-בלוך: פרופסור לנהגולץ, האם אתה לימדת בבית הספר למשל?

גדעון לנגהולץ: בבית הספר להנדסאים?

מל פולישוק-בלוך: נכון.

גדעון לנגהולץ: לא.

מל פולישוק-בלוך: האם יש קשר מבחינה זאת?

גדעון לנגהולץ: אין קשר.

מל פולישוק-בלוך: שום דבר?

יולי תמיר: אז מה המשמעות של השיתוף?

יולי תמיר: איזה שיתוף אקדמי יש?

מיקי קיסרי: המשמעות היא שנבנתה תוכנית שתלמידים מצטיינים בבית הספר מקבלים מלגה מהפקולטה להנדסה ולומדים קורסים עם אקרדיטציה אקדמית מלאה.

מיקי קיסרי: בעצם נותנים להם קדימות ללימודים הלאה.

מיקי קיסרי: זה אינטרס משותף, גם של הפקולטה להנדסה וגם של בית ספר להנדסאים, וזה פועל מאוד יפה עם תלמידים מצטיינים.

אורית רוזן: בחטיבה התיכונית הכוח היצרני של מדינת ישראל.

אורית רוזן: אלה לא המדענים, אבל אלה הנדסאים בחמש מגמות: תוכנה, אדריכלות, מכונות, תעשייה וניהול, אלקטרוניקה.

מל פולישוק-בלוך: כמה זמן הם לומדים?

מל פולישוק-בלוך: שנה?

אורית רוזן: שנתיים.

אורית רוזן: יש לנו גם פרויקט רקיע שמופיע במנילה של בנות לצה"ל.

אורית רוזן: יש כמעט 200 בנות בבית הספר שלומדות לקראת תואר הנדסאי לפני צבא במגמת אלקטרוניקה ומכונות, והן מעצימות את -כוח-האדם הטכנולוגי של צה"ל.

מל פולישוק-בלוך: זה נדיר.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שזה כמעט כל הבנות שיש בתחום הזה בארץ.

אורית רוזן: בית-הספר מנוסה כבר והתמחה בהכנת הבנות האלה בתקופת זמן קצרה.

אורית רוזן: הן לומדות גם סמסטר קיץ, משתלבות בחיל מודיעין, בחיל האוויר, בחיל חימוש.

אורית רוזן: חיל מודיעין הצטרף רק השנה.

אורית רוזן: למצטיינות מוצע מסלול המשך לימודים אקדמיים.

אורית רוזן: הפרויקט הזה חשוב מאוד לצה"ל, ואני חושבת שגם לחברה ולכלכלה הישראלית.

אורית רוזן: אני בהחלט חושבת שהבוגרים שלנו מחזירים למשק ולחברה בעמדות המפתח שהם תפסו וביוזמות שלהם בכל מדד אפשרי לחברה ולכלכלה.

אורית רוזן: לא אלאה אתכם יותר מדי, אבל בתוכנית אקדמית להנדסאים "כימיאדה" זכה תלמיד כיתה י' במקום ראשון בשנה שעברה.

אורית רוזן: הוא זכה במקום ראשון ברמה של י"א כשהוא תלמיד י'.

אורית רוזן: השנה מתוך 4,000 תלמידים 22 הגיעו לשלב הגמר, ומתוכם ארבעה תלמידי בית-הספר שלנו.

אורית רוזן: בחידון התנ"ך העולמי זכינו במקום ראשון במחוז תל אביב, גם בתחום שאנחנו לא בדיוק חזקים בו.

אורית רוזן: בתחום ההומני גם הצלחנו להגיע למקום הראשון במחוז תל אביב.

אורית רוזן: בתחרות המדען הצעיר, קיבלנו פרס לשבח מנשיא המדינה ומכתב הוקרה משרת החינוך.

אורית רוזן: באותו מעמד זכינו בעוד שני פרסים על שתי עבודות נוספות.

אורית רוזן: בכנס מוח, מחשבים וחינוך, שמציגים בו אנשי מחקר וחינוך, זכינו עם שני תלמידים שלנו להציג שתי עבודות.

אורית רוזן: ייצגנו בצורה מכובדת ויפה.

אורית רוזן: ייצגנו בכנס היי-טק, בהשתתפות המשנה לראש הממשלה, באולימפיאדת אורנג' למתמטיקה, בתחרות הכספות בפיסיקה, בהתנדבות לקהילה.

אורית רוזן: תשתית ההון האנושי מאוד יקרה וחשובה לנו.

אורית רוזן: בצד ההישגים והלימודים, אנחנו מקדמים ומפתחים תוכניות חינוך, תוכניות מניעה ותרומה לקהילה.

אורית רוזן: גם בתהליך עבודת הגמר ועבודות הפרויקטים שלנו, התלמידים בוחרים היכן להטמיע, עם מי לעבוד, כשהם בדרך כלל משתדלים לעבוד לא עם יזמים פרטיים אלא עם בתי חולים, עם מוסדות אקדמיים, בפרויקט שיוטמע ויהיה בו ערך מוסף לקהילה ולחברה.

אורית רוזן: תודה רבה לכם.

משה ויילר: אני אדבר על הקשר שלי לבית הספר.

משה ויילר: אני אחראי בארבע השנים האחרונות על עידוד העתודה האקדמית בבית הספר.

משה ויילר: יש פרויקט שסגני אלופים מלווים בתי ספר בכל רחבי הארץ.

משה ויילר: בדרך כלל בוחרים באותו סגן אלוף שלמד בבית הספר.

משה ויילר: אני באמת בוגר בית-הספר בשנת 1983.

משה ויילר: 18 שנה אחרי הגעתי לעודד עתודה בבית הספר.

משה ויילר: למעשה, זה כולל פעילויות של הכנה בכיתה י"א, בכיתה י"ב יש כנס יותר רציני עם ההורים, כדי שגם ההורים יבינו במה מדובר.

משה ויילר: לכן המספרים מדברים בעד עצמם.

משה ויילר: בארבע השנים האחרונות בית הספר הוא הספק מספר אחד של מדינת ישראל מבחינת עתודאים לצה"ל לכל רחבי הארץ, והמגמה גם עולה.

משה ויילר: אם יש מגמות של ירידה בבתי ספר אחרים, המגמה בבית הספר הזה עולה.

משה ויילר: בקטע הזה הייתי אומר שסגרתי מעגל, שבו גם למדתי בבית הספר ובו אני גם מעודד עתודה ורואה מה קורה בארבע השנים האחרונות בנושא הזה.

משה ויילר: יש בבית הספר אווירה תמידית של מצוינות.

משה ויילר: אגב, בתקופה שבה למדתי בבית הספר, היינו 33 תלמידים בכיתה.

משה ויילר: 30 הלכו לעתודה/תלפיות, רק שלושה לא.

משה ויילר: היום זה לא המצב.

משה ויילר: המספרים היום הרבה יותר קטנים, אבל עדיין הם הכי גדולים במדינת ישראל מבחינת המספרים שקיימים היום.

משה ויילר: אני חושב שהאווירה הזאת שורה כל הזמן במקום הזה.

משה ויילר: היום באים לשם מכל הארץ, וגם לפני 22 שנה באו לשם מכל הארץ.

משה ויילר: בסך הכל הכללי, אני חושב שבית הספר נטע את היסודות, לפחות במקרה הפרטי שלי, להצלחה שלי בלימודיי בטכניון אחרי כן, בלימודי התואר השני שלי באוניברסיטת תל אביב ובלימודי הדוקטורט שהצבא שלח אותי ללמוד בארצות הברית.

משה ויילר: התשתית הבסיסית הזאת שמשמשת בתפקידים שאני ממלא היום ניטעה בבית הספר הזה.

שולה ישראלית: אמרו פה את הכול, מלבד עובדת שקיפות הנתונים.

שולה ישראלית: יש צו בית דין שהאוניברסיטה צריכה להראות לנו את הנתונים של בית-הספר, אבל שום דבר לא זז, ולכן אנחנו לא מאמינים.

שולה ישראלית: אני לא מאמינה לכך שיש גירעון של 6.5 מיליון שקל, עד שאני לא אראה אותו בעיניים.

שולה ישראלית: בינתיים הם לא מראים את זה.

יולי תמיר: אפשר לדעת למה הם לא יכולים לראות את הנתונים?

גדעון לנגהולץ: אף אחד לא אמר שהם לא יכולים לראות את הנתונים.

יולי תמיר: שמענו פה טענה, האם הטענה הזאת לא מדויקת?

גדעון לנגהולץ: לא.

יולי תמיר: האם הוועדה יכולה לראות את הנתונים?

גדעון לנגהולץ: אני לא יודע.

גדעון לנגהולץ: נראה, צריך לבדוק.

יולי תמיר: כיוון שיש ויכוח על גודל הגירעון.

מל פולישוק-בלוך: האם זה חסוי?

מל פולישוק-בלוך: האם זה סוד מדינה?

מל פולישוק-בלוך: אני לא מבינה, זה מוסד ציבורי.

מל פולישוק-בלוך: האם אי אפשר לראות את המאזן הכספי של בית הספר?

גדעון לנגהולץ: אני צריך לבדוק, האם אני יכול להעביר את זה.

יולי תמיר: אני מאוד מצטערת להגיד לך, אבל אתה פשוט לא מבין את המעמד של ועדת הכנסת.

יולי תמיר: ועדת כנסת, גם לגבי האוניברסיטה שהיא מוסד שאנחנו מאוד מכבדים את האוטונומיה שלו, יכולה לבקש ולקבל כל נתון שהיא מעונינת בו.

יולי תמיר: זה מגיע למוסדות יותר חסויים מכם במדינת ישראל.

יולי תמיר: אין מוסד במדינת ישראל שהוא חסין בפני הכנסת.

יולי תמיר: אם יש איזה נתון שלא כל חברי הכנסת יכולים להיחשף אליו, תהיה ועדה מיוחדת.

יולי תמיר: אתה לא מציע שנקים פה ועדה משותפת של ועדת החוץ והביטחון וועדת החינוך, התרבות והספורט כדי לקבל את הנתונים.

גדעון לנגהולץ: לא.

גדעון לנגהולץ: יחד עם זה, אני חושב שאם אנחנו נקבל פנייה פורמלית מהוועדה, נוכל להתייחס אליה.

יולי תמיר: קיבלת עכשיו פנייה פורמלית מהוועדה.

מל פולישוק-בלוך: יהודית, את לא ביקשת מהם?

יהודית גידלי: ביקשתי שמונה פעמים, לא פעם ולא פעמיים.

גדעון לנגהולץ: אני מבקש לקבל את הפנייה הזאת בכתב.

יולי תמיר: תקבל אותה גם בכתב.

יולי תמיר: אנחנו מבקשים לראות את התזרים של בית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: כפי שאומרת מנהלת הוועדה, אנחנו ביקשנו שמונה פעמים, אולי שלוש פעמים.

יהודית גידלי: יותר מפעם אחת.

מל פולישוק-בלוך: ואמרנו גם במפורש שיבואו עם נתונים או שישלחו לנו אותם לפני הישיבה, כי אנחנו למדנו באוניברסיטת תל אביב שצריכים לבסס כל דבר על עובדות.

מל פולישוק-בלוך: כדי לבסס את הדברים על עובדות, רצינו לראות אותן בעיניים.

מל פולישוק-בלוך: אתה אומר שישה מיליון, אחרים אומרים פחות, אחרים אומרים שיש תרומות לבית הספר והיו בעבר תרומות לבית הספר.

מל פולישוק-בלוך: חלק מהתרומות האוניברסיטה לקחה, חלק - בגלל שהיא סוגרת - מהתרומות לא מגיעות.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת שיש כאן כל מיני מרכיבים ועובדות חסויים ולא גלויים לנו, ולכן אי אפשר גם לקבל החלטות.

מל פולישוק-בלוך: אני לא יודעת אפילו אם אתם יודעים את כל העובדות.

גדעון לנגהולץ: אנחנו יודעים את כל העובדות.

מל פולישוק-בלוך: כי אם הייתם יודעים את כל העובדות, המסקנות לעניות דעתי היו צריכות להיות שונות.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לומר לך, שאנחנו עוסקים רבות בתפקידה של ההשכלה הגבוהה בישראל של האוניברסיטאות ובכלל של כל המוסדות להשכלה גבוהה, במיוחד חברת הכנסת יולי תמיר ואני.

מל פולישוק-בלוך: לא בכדי אנחנו גם בחדר הזה עכשיו וחברי כנסת אחרים לא.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו שמות דגש כבד מאוד בעיסוק שלנו על ההשכלה הגבוהה.

מל פולישוק-בלוך: כמו שאני תמיד אומרת, ההון האנושי אצלי הוא הנושא המרכזי כחברת כנסת.

מל פולישוק-בלוך: התחלנו לעסוק באופן יותר מעמיק בתפקיד ההשכלה הגבוהה בישראל, בתפקיד האוניברסיטאות לצורך העניין.

מל פולישוק-בלוך: התפקיד הולך ומתרחב.

מל פולישוק-בלוך: האוניברסיטאות אינן רק מקום להקניית ידע ומחקר, יש להן עוד תפקידים.

מל פולישוק-בלוך: אצלכם, למשל, הנושא של העברת ידע לתעשייה, החיבור לתעשייה, הולך ומתעצם.

מל פולישוק-בלוך: אני לא אומרת את זה בשלילה.

מל פולישוק-בלוך: אני אומרת שזה אחד התפקידים הנוספים של אוניברסיטה, של מוסד אקדמי.

מל פולישוק-בלוך: התפקיד הרביעי שהולך ומקבל תאוצה, בעולם כולו, לא רק בארץ, זה התפקיד החברתי של האוניברסיטה, כיצד האוניברסיטה פועלת בקהילה ובחברה שבה היא מצויה.

מל פולישוק-בלוך: להשקפתי, אין דבר יותר מחייב עבור האוניברסיטה מלראות את העתודה שלה הולכת וצומחת.

מל פולישוק-בלוך: פרופסור לנגהולץ, לא סתם שאלתי אותך במה אתה עוסק.

מל פולישוק-בלוך: הפוטנציאל הגלום בבית ספר כזה דווקא בתחומים של מדעי הטבע והפיסיקה, דווקא שם, זה הפוטנציאל העיקרי.

מל פולישוק-בלוך: אני עורכת דין, ואצל עורכי הדין תמיד היה ידוע שהם לא רוצים שיהיו עוד בתי ספר למשפט, כדי שלא תהיה להם תחרות.

מל פולישוק-בלוך: בוא לא נאמר שזאת המטרה של אלה שיושבים היום בצמרת של אוניברסיטת תל אביב, שלא תהיה להם תחרות.

מל פולישוק-בלוך: אני לא מאמינה שזה מה שמנחה אותם, אבל זה נשמע - אני אפילו לא רוצה לומר מעליב - לא חכם בלשון המעטה שדווקא הכרת צריך לעלות על בית-הספר, כפי שאמר חבר הכנסת שריד.

מל פולישוק-בלוך: הרי זה הענף שעליו אתם נשענים.

מל פולישוק-בלוך: בלי הפוטנציאל הזה, בלי אותה חבורה של ילדים שנמצאת כמה מאות מטרים מכם, אין לכם עתיד.

מל פולישוק-בלוך: אתה תראה שאתה תגדע את החטיבה הזאת, את התיכון הזה, ומחר לא יהיו לך תלמידים באותם חוגים שאתה כל כך רוצה לפאר ולרומם, ואז תתחיל לסגור לא רק את המוסיקולוגיה ולא רק את בית-הספר לרפואת שיניים, אלא גם את החוג להנדסה.

מל פולישוק-בלוך: בהנדסת תעשייה וניהול כבר מזמן הורדתם את הרמה, כי אין שם מעבדות כמו שצריך וכי אתם לא נותנים את כל מה שצריך כדי ללמוד.

מל פולישוק-בלוך: תראה תלמידים שיגידו לך שבאוניברסיטת באר שבע הלימודים הרבה יותר רציניים מאשר באוניברסיטת תל אביב.

מל פולישוק-בלוך: ככה אוניברסיטת תל אביב הולכת ומורידה את רמתה שלה, אחרי שהיא השיגה את זה בדם רב ובמאמצים רבים.

מל פולישוק-בלוך: אתם פשוט פועלים לא נכון.

מל פולישוק-בלוך: אתם מקצצים במקומות שאסור לכם לקצץ.

מל פולישוק-בלוך: אחד המקומות שאסור לכם לקצץ בו זה המקום הזה, זאת העתודה שלכם, זה הבסיס שלו שממנו אתם יונקים.

מל פולישוק-בלוך: אם אתם לא מבינים את זה ואם אתם מסתכלים רק על הנדל"ן, על ה-22 דונם עליו יושב בית הספר, אתם עושים את הטעות החמורה ביותר.

מל פולישוק-בלוך: אולי לטווח הקצר יהיה לכם כסף, אבל בטווח הבינוני והארוך, אתם מחסלים את אוניברסיטת תל אביב, וזה מה שצריך לעמוד מול עיניכם.

נורית הס: אני נציגת ארגון המורים העל-יסודיים לצורך העניין, ומר יעקב אופק הוא הנציג במקום.

נורית הס: יש לי תחושה של קלות בלתי נסבלת בנושא של סגירת מוסד חינוכי, אחד מן הטובים במדינת ישראל.

נורית הס: יש לי הרגשה שאנחנו נמצאים באיזשהו מעגל וסחף שקורה בימים אלה במדינה.

נורית הס: אני חושבת שאנחנו כחברה לא יכולים לתת לאוניברסיטת תל אביב לסגור בית ספר שכזה.

נורית הס: אני חושבת שכאן האמירה שלי היא לא רק כלפי האוניברסיטה, אלא כלפי עיריית תל אביב, כלפי משרד החינוך.

נורית הס: נאמר פה קודם לכן, שהכספים האלה מגיעים לבית הספר באמצעות משרד החינוך.

נורית הס: אם הכספים מגיעים באמצעות משרד החינוך והם מגיעים גם למקומות נחשלים ביותר שמצליחים להתמודד עם התקציבים, הרי יש פה משהו שהוא אולי בבחינת ניהול לא יאה, ניהול כושל.

נורית הס: יש דברים שנקראים התייעלות.

נורית הס: לא יתכן לבוא ובמחי יד – יש מן תחושה שזה כל כך אפשרי - לומר "סגרנו".

נורית הס: אני חושבת שפה צריכה לבוא זעקה מהכנסת, ממשרד החינוך, מעיריית תל אביב, ולומר "לא סוגרים!" קודם כל עם שלושה סימני קריאה.

נורית הס: אנחנו שומעים שהתלמידים מגיעים מכל המקומות, עושים עבודת קודש גם בתוך בית הספר.

נורית הס: הרי אנחנו מדברים היום על בעייתיות עם המורים, ופה אנחנו שומעים שהתלמידים עצמם מלמדים בבית הספר.

נורית הס: אנחנו שומעים על המורים שעושים פה עבודת קודש.

נורית הס: איך ייתכן שעם כל האמצעים, שגם ניתנים על ידי משרד החינוך, יש פה כזה כשל כלכלי של מיליונים על מיליונים?

נורית הס: לדעתי, הסכומים פה אינם ריאליים, אבל אני לא אשת כלכלה ואני לא בוחנת את הדברים.

נורית הס: אבל אני בטוחה שיש פה אנשים שבוחנים את הדברים, צריכים לבחון את הדברים ולתת עליהם את הדעת, ואם באמת מישהו ניהל את זה בצורה כל כך כושלת, הוא צריך לתת את הדין ולא כל 1,100 התלמידים של בית-הספר, ובוודאי לא המורים שלנו שגם בימים אלה מעמדם מאוד בעייתי.

נורית הס: אני באמת מבקשת לעשות משהו, ומהר.

דבורה פינקלשטיין: אני חברת הנהלת מה"ט, מרכז הכשרה טכנולוגי.

דבורה פינקלשטיין: מה"ט הוא הגוף המפקח על הכשרת הנדסאים.

דבורה פינקלשטיין: ראשית, אני תומכת בבית הספר התיכון ובכל מה שנאמר כאן.

דבורה פינקלשטיין: אני רוצה להתייחס למכללה להכשרת הנדסאים.

דבורה פינקלשטיין: המכללה להכשרת הנדסאים שלנו היא אחת מ-80 המכללות שאנחנו מפקחים עליהן.

דבורה פינקלשטיין: למי שלא מכיר את מרכז ההכשרה הטכנולוגי, אנחנו אחראים על תוכנית הלימודים.

דבורה פינקלשטיין: אנחנו אחראים על ארבע הבחינות החיצוניות.

דבורה פינקלשטיין: אנחנו אחראים על פרויקט הגמר, ובתוקף זה, קיום תוכנית הלימודים, ארבע בחינות פלוס פרויקט גמר, ההנדסאים הבוגרים זוכים לתעודה שלנו ולדיפלומה.

דבורה פינקלשטיין: ההנדסאים של מכללת תל אביב נמצאים בתעשייה ברמות מאוד גבוהות.

דבורה פינקלשטיין: חלקם יזמים בתעשייה.

מל פולישוק-בלוך: תגידי לנו מה אתם עושים כאחראים, כדי שזה לא ייסגר.

דבורה פינקלשטיין: פרויקט רקיע הוזכר כאן.

דבורה פינקלשטיין: הדרישה שלנו היא לפתוח את ההרשמה.

דבורה פינקלשטיין: אנחנו בפתיחת עונת ההרשמה לשנה הבאה למכללה להנדסאים.

דבורה פינקלשטיין: כל תלמיד שלומד משלם שכר לימוד.

דבורה פינקלשטיין: אנחנו משלמים, תלוי במגמה, החל מ-7,000 עד 10,000 שקל עבור כל תלמיד לשנה.

דבורה פינקלשטיין: אנחנו משלמים כ-200 שקלים בשנה עבור מעבדות מדי שנה, מה שנקרא הצטיידות.

מל פולישוק-בלוך: אם אתם נותנים כ-8,000 שקלים, מה עלות התלמיד לבית הספר?

קריאה: 15,000 שקל.

דבורה פינקלשטיין: הוא משלם גם שכר לימוד וגם אנחנו משלמים.

מל פולישוק-בלוך: כמה משלמים שם שכר לימוד?

שולה ישראלית: חצי-חצי בעל-תיכון.

דבורה פינקלשטיין: אני מדברת על ההנדסאים העל-תיכוניים.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת שזה מכסה את עצמו, ואין כאן סיבה לגירעון.

דבורה פינקלשטיין: בוודאי, התשובה היא כן.

דבורה פינקלשטיין: אנחנו תומכים בכך, ואנחנו נמשיך לתמוך.

דבורה פינקלשטיין: אני מוכרחה להביא כאן דוגמה.

דבורה פינקלשטיין: לפני כשנתיים קרה מקרה דומה במדרשת רופין.

דבורה פינקלשטיין: עזרנו להם, והם היום במילים פשוטות קמו על הרגליים.

דבורה פינקלשטיין: היה רה-ארגון.

מל פולישוק-בלוך: האם אתם יכולים לעזור להם כדי שזה לא ייסגר, אם צריך לתת איזו "הזרקה" מיוחדת כדי שבית הספר לא ייסגר?

דבורה פינקלשטיין: בוודאי שכן, כי אנחנו תומכים בהמשך קיומו של בית-הספר.

מל פולישוק-בלוך: מר לנגהולץ, האם אתה יודע שהם מוכנים לתרום לכם?

גדעון לנגהולץ: היא כנראה לא מכירה את המנהל שלה, שלום בן-משה.

דבורה פינקלשטיין: סליחה, זה אפילו פוגע.

דבורה פינקלשטיין: אני מייצגת כאן אותו, ואני נמצאת כאן אחרי שיחה עם שלום בן-משה, כשהוא זה ששלח אותי, אז אני מבקשת ממך.

מל פולישוק-בלוך: זה בפרוטוקול, וזה עכשיו מחייב את שלום בן-משה.

מל פולישוק-בלוך: אני פגשתי אותו.

מל פולישוק-בלוך: זה מחייב אותו, כי פרוטוקול מחייב בכנסת.

דבורה פינקלשטיין: בדיוק כמו שעשינו במקרה של רופין, אני מדברת על כל הנושא של המעבדות והתמיכה בכל סטודנט, כמו שאנחנו עושים תמיד.

מל פולישוק-בלוך: האם אותו דבר אפשר לשמוע ממשרד החינוך, שהוא מוכן לעזור?

30692: אני רוצה לחזק את הדברים שאמרה פה נורית הס.

30692: תקציב משרד החינוך על סדר גודל של 550 תלמידים ביחידה התיכונית אמור להחזיק את בית הספר ללא גירעון, תוך מתן שירות ברמה גבוהה.

30692: אני יכולה לומר את זה דווקא כמנהלת בית ספר לשעבר, שניהלה בית ספר בסדר גודל כזה, כך שאינני יודעת מה מקור הגירעונות.

מל פולישוק-בלוך: מר לנגהולץ, מכיוון שלא הבאת לנו נתונים, הרושם שעולה כאן משני המשרדים הממשלתיים הוא שאתם פשוט רוצים את השטח.

מל פולישוק-בלוך: זאת המסקנה.

נורית הס: נכון, קוראים לזה שיקולים זרים.

מל פולישוק-בלוך: אם אתה רוצה להוכיח לנו אחרת, כל מה שאתה צריך לעשות, זה להביא לנו – וגם המסקנות שלנו תתייחסנה לזה - את המצב הכספי של בית הספר בחמש השנים האחרונות.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו רוצים לקבל את כל הנתונים הכספיים, לראות את המאזנים, לראות מאיפה נובע הגירעון, מה שני המשרדים הממשלתיים תורמים לעניין.

מל פולישוק-בלוך: אולי גם עיריית תל אביב נותנת משהו לעניין.

יולי תמיר: לא, העירייה לא נותנת.

מל פולישוק-בלוך: אגב, כל הרשויות צריכות לתת, משום שרשויות ששולחות, יש להן איזה חלק בתקציב.

30692: אגרת תושב חוץ.

יולי תמיר: למי משלמים את האגרה?

30692: במקרה הזה, לבעלות.

מל פולישוק-בלוך: גם הרשויות השונות ששולחות את התלמידים, משלמות משהו.

מל פולישוק-בלוך: אין ספק בזה, ואם לא, צריך לבדוק למה.

30692: הן לא חייבות לתת אישור לתשלום, אבל - - -

מל פולישוק-בלוך: כאן אנחנו אישרנו תקנות שמדברות על זה.

מל פולישוק-בלוך: אם זה לא עובד בשטח, צריך לדעת.

יולי תמיר: טכנית, האם אתם מקבלים אגרת תלמיד מתלמידים מחוץ לתל אביב?

גדעון לנגהולץ: לא.

יולי תמיר: למה אתם לא מנסים לגבות את זה?

גדעון לנגהולץ: לא יודע.

מל פולישוק-בלוך: מצאנו לכם עוד מקור תקציבי.

מל פולישוק-בלוך: אם נראה מול עינינו את כל הנתונים האלה, אפשר יהיה לבדוק ביחד מה קורה, ואולי אפשר לתת פתרונות.

מל פולישוק-בלוך: אבל כשמישהו מחביא בכיס את הבעיות ואומר "יש בעיה, אבל אני לא אגיד לכם מה היא", יש לנו בעיה רצינית, כי אנחנו נמצאים כאן בהרגשה שהמצב העובדתי הוא לא כמו שאתם מציירים.

מל פולישוק-בלוך: זה חלק מהמסקנות שלנו.

נורית הס: זאת בדיוק התחושה.

דבורה פינקלשטיין: הפנייה היא לאפשר את ההרשמה ואת פתיחת שנת הלימודים.

יעקב אופק: אני לא אחזור על הסופרלטיבים ועל פועלו של בית הספר.

יעקב אופק: הגברת אורלי פרומן העלתה נקודה מאוד חשובה קודם בעניין של שיתוף עיריית תל אביב בשיבוצו של בית הספר במסגרת העירונית.

יעקב אופק: השאלה היא האם אפשר להגיש איזושהי בקשה או הנחיה גם למשרד החינוך וגם לעיריית תל אביב – א.

יעקב אופק: לפתוח שם מחדש חטיבת ביניים; ב.

יעקב אופק: לדאוג לכך שהעיר תהיה אחת מאלה שמזינות את בית-הספר, ושהוא יהיה משובץ במסגרת העירונית.

יולי תמיר: דרך אגב, איך מפרסמים את ההרשמה?

דבורה פינקלשטיין: עניתי לכם.

30692: עניתי לגבי ההיבט התקציבי, אבל אני רוצה לציין עוד היבט אחד שהוא מאוד חשוב.

30692: היום מרבית מוסדות החינוך העל-יסודיים בארץ – ואפשר היה לשמוע את זה גם מדבריה של אורית רוזן שנמצאת בתוך אוניברסיטת תל אביב - מקיימים ורוצים לקיים קשר עם מוסדות אקדמיים.

30692: אנחנו רואים בזה חלק בלתי נפרד מהשדרוג של עצמנו ושל עתיד הילדים.

30692: אסור לנו לפספס הזדמנות כזאת של בית ספר שכבר יושב באוניברסיטה ומקבל את חסותה האקדמית.

30692: אסור לנו לזלזל בחסות האקדמית של מוסד אקדמי יוקרתי כאוניברסיטת תל אביב, שיש לו השפעה מאוד גדולה.

30692: לא במקרה ילדים באים ממרחקים כל כך גדולים לבית הספר.

30692: אם לא השתמע קודם בבירור מדבריי - כי באמת לא רציתי מפאת כבודו של חבר הכנסת שריד לענות לו על ההעלבה שהוא ניסה להטיח כלפי משרד החינוך – ואם זה לא היה ברור, משרד החינוך איננו שמח, ונהפוך הוא, הוא אפילו מתנגד לסגירת בית הספר.

מל פולישוק-בלוך: אבל מה הוא עושה לשם כך?

30692: היום הוא עושה במגעיו עם בעלויות ו/או רשויות, כי אני חייבת גם רשות - - -

מל פולישוק-בלוך: אבל הדבר הכי טבעי זה עיריית תל אביב, מה אמרה לך עיריית תל אביב?

30692: ראש העיר תל אביב איננו רוצה לתת את חסותו ולצרף את בית הספר כבית ספר עירוני.

30692: הוא אמר לי "יש לנו מספיק בתי ספר שלנו, המשמעות שלי זה לא רק בית ספר על-אזורי, אלא בית ספר כחלק מאזורי ההזנה".

30692: לא שהרמנו ידיים, אבל זאת עמדת העיר.

30692: היתה צריכה להיות לי פגישה בשעה 9:00 עם אחת הבעלויות.

יולי תמיר: מה זאת אחת הבעלויות?

30692: בעלויות של רשתות שאנחנו ניסינו לעניין או שהן מתעניינות.

מל פולישוק-בלוך: אורט, עמל, ויצו.

30692: כן, ומחר יש פגישה עם אחת הרשויות.

תלמיד: זה ישנה את כל המסגרת של בית-הספר, זה לא ישמור על הייחודיות שלו.

תלמיד: זה לא פתרון.

30692: זה ברור לנו שהעדיפות הראשונה היא לשמר את בית-הספר במקום שהוא נמצא, על כל היתרונות שלו, על המרכזיות שלו, על החסות האקדמית.

30692: זה ברור לנו.

קריאה: אבל מה משרד החינוך עושה למען העניין הזה?

מיקי קיסרי: אני רוצה להתחיל מזה, שאני מאוד גאה שהדיון הזה התקיים ביוזמת התלמידים.

מיקי קיסרי: בשנתיים האחרונות שלי בבית הספר נמאס היה לי לשמוע מה רע בבית ספר, והייתי שואל אותם מה טוב.

מיקי קיסרי: זה התמצה בכל השכבות ובכל הכיתות לארבעה פרמטרים: אין אלימות, אווירת לימודים, רוב המורים טובים ומעבדות משוכללות.

מיקי קיסרי: מי שיש לו תעודת יושר כזאת, לא צריך הרבה יותר, אבל אני כן רוצה להוסיף כמה דברים.

מיקי קיסרי: אני חושב שבבית הספר הזה, עוד הרבה לפני ועדת דברת, היתה תרבות ארגונית של מצוינות, שקיפות, הצבת יעדים ומדדים, הצבת גבולות ומשמעת, ויכול להיות שזה חלק מהדברים שעשו את בית-הספר למיוחד.

מיקי קיסרי: אני הייתי מתמצת את החזון של בית-הספר כך – כי אורית נתנה סקירה מאוד ממצה על בית-הספר – א.

מיקי קיסרי: אינטגרציה היא לא בהכרח ויתור על מצוינות; ב.

מיקי קיסרי: פיתוח יחסי השלמה בין תרומה לחברה והצטיינות; ג.

מיקי קיסרי: שילוב יותר בנות במדעים וטכנולוגיה, שזאת בעיה לאומית במדינת ישראל.

מיקי קיסרי: לא צריך את ארצות-הברית, אם כל הבנות תשתתפנה במדע וטכנולוגיה ובתעשיית ההיי-טק.

מיקי קיסרי: רק לסבר את האוזן מבחינת העובדות והאינטגרציה, בשנת 1997-1998, כשחטיבת הביניים היתה מאוד צעירה, היו לנו 35% תלמידים מיפו.

מיקי קיסרי: אסור היה להגיד את הנתון הזה בריש גלי בתל אביב.

מיקי קיסרי: באותה תקופה ב"אליאנס" היו בקושי 14% תלמידים משם.

מיקי קיסרי: כדי שהתלמידים האלה יוכלו לנצל את מערך הסיוע העירוני ביעילות, פתחנו מרכז למידה ביפו.

מיקי קיסרי: הם הלכו לאכול צהרים וחזרו למרכז הלמידה, כשהמורים שלנו נסעו לשם.

מל פולישוק-בלוך: מה הרעיון שעמד מאחורי זה?

מל פולישוק-בלוך: תסביר לי, כי אני לא מבינה.

חיים שטראוס: מה הרעיון?

חיים שטראוס: אינטגרציה.

חיים שטראוס: לקדם אותם בשיעורי בית.

מיקי קיסרי: הילדים האלה קיבלו שעות נוספות מהעיר.

מיקי קיסרי: הילדים בכיתה ז' לא יכולים ללמוד אחרי השעה 14:00 בלי לאכול ארוחת צהרים.

מיקי קיסרי: אז הם הלכו הביתה לאכול ולא חזרו לאוניברסיטה, אלא חזרו לבית ספר "חשמונאים" בשכונה, והמורים שלנו עשו מרכז למידה שם.

מל פולישוק-בלוך: אבל למה אסור היה לדבר על זה?

מיקי קיסרי: למה?

מיקי קיסרי: כי אנחנו חיים במדינת ישראל, ו-35% מילדי יפו מגיעים לבית הספר פתאום, ופתאום בית הספר הופך ללא טוב, כשאני אומר לכם שהוא נהדר, יחד עם 35% אלה.

מיקי קיסרי: מה לעשות?

מיקי קיסרי: גם אני חי במדינת ישראל.

מיקי קיסרי: דרך אגב, בניגוד לדימוי המקובל, אחוז הנשירה בבית הספר הוא יחסית נמוך.

מיקי קיסרי: בית הספר נותן היום, לפחות ממה שאני הכרתי עד שנת 1993, מענה מצוין לשכבות סוציו-אקונומיות בינוניות ומטה, אבל כאלה שצריכות השכלה, זאת אומרת שההשכלה חשובה להן, ויש הרבה מאוד מה לעשות במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: האם כל אחד יכול להירשם לבית הספר?

אורית רוזן: כן.

אורית רוזן: שוויון הזדמנויות לתלמיד שמעוניין להצליח ומשקיע בלימודים.

מל פולישוק-בלוך: ומה קורה עם מי שלא עובר את הסף של שנה ראשונה למשל?

מל פולישוק-בלוך: מה קורה לו?

אורית רוזן: אין דבר כזה, אנחנו משתדלים לאפשר לכל תלמיד תמיכה וסיוע, גם דרך חונכים שהם תלמידים בוגרים.

אורית רוזן: אחוז הנשירה די נמוך.

מיקי קיסרי: שאלתם קודם לגבי הגירעונות.

מיקי קיסרי: בכל שנות קיומו, למיטב ידיעתי, עד שנת 2003 כולל, בית הספר לא היה בגירעון.

מל פולישוק-בלוך: אתה מדבר על שנת 2003, אז סיימת את תפקידך?

מיקי קיסרי: נכון.

מיקי קיסרי: הייתי מנהל במשך שש שנים מנהל.

מל פולישוק-בלוך: ובית הספר לא היה בגירעון?

מיקי קיסרי: נכון.

מיקי קיסרי: אני רוצה לומר לכם משהו על התרבות הארגונית.

מיקי קיסרי: אני לא מכיר הרבה בתי ספר בארץ שהמורים בשעה קשה, כשמשרד החינוך מקצץ תקציבים לא רק לנו, אלא לכולם, מוכנים לוותר על חלק משעות הריכוז שלהם כדי לא לפגוע בשעות הפרונטליות, כדי לא לפגוע בתלמידים.

מיקי קיסרי: אני לא מכיר תרבות כזאת בבתי ספר, וזה ייאמר לזכותם.

מיקי קיסרי: ברמת העובדות, אם מדברים על בית הספר, שר החינוך של סינגפור בשנת 2001 בא ללמוד בבית הספר, איך מחנכים ליצירתיות.

מיקי קיסרי: הדברים האלה קיימים שם.

מל פולישוק-בלוך: מותר לשאול אותך שאלה אישית?

מל פולישוק-בלוך: למה אתה לא מנהל?

מל פולישוק-בלוך: אתה לא חייב לענות על זה, אם זה לא נוח לך.

מיקי קיסרי: חלק מזה קשור לדיון הזה.

מיקי קיסרי: מדיניות האוניברסיטה לגבי בית הספר לא ממש מקובלת עליי, למרות שמנכ"ל האוניברסיטה שיושב פה היה יושב ראש ועד המנהל כשאני הייתי מנהל בית-הספר, ויחד אתו הקמנו מועצה אקדמית באוניברסיטה כדי לחבר את בית-הספר לאקדמיה, כדי להביא את האקדמיה לבית הספר, וכן הלאה וכן הלאה.

מל פולישוק-בלוך: אמר ראש הממשלה שמה שרואים מפה לא רואים משם.

מל פולישוק-בלוך: אני מתכוונת מבחינת הנכונות לשמור על בית-הספר.

מיקי קיסרי: בראייה אחורה, אכן בשנת 2000, כשהחליטו לסגור את חטיבת הביניים, לאט לאט בהדרגה - אני לא אוהב את המונח ייבשו את בית-הספר, אבל ללא ספק לא עזרו לו להתרומם.

מיקי קיסרי: ברשימת ההישגים שלו אפשר למנות עוד המון המון דברים שלא קיימים בבתי ספר אחרים, שחייבים לדבר אליכם.

מיקי קיסרי: אני מדבר על מי שרוצה לשמר את הפינה.

מיקי קיסרי: קודם ירדתם לא בצדק על משרד החינוך, כי הוא זה שהביא את בית-הספר לכך שיהיה אחד משלושה המובילים בארץ, כשיש לזה משמעות תקציבית.

מיקי קיסרי: אורלי לא תתחייב פה, כי התהליך לא נגמר עם משרד החינוך.

מיקי קיסרי: אם תרשמו שהיא מתחייבת, היא גם תצטרך את הצ'ק, אבל אם התהליך של בחירת בית ספר מוביל שיש לו משמעות תקציבית מאחוריו מתקיים - - -

אדווה בת-שיר: לפני כחודש בחרו את בית-הספר שלנו כאחד משלושה בתי ספר מובילים להצגה לוועדת היגוי בנושא הזה.

קריאה: המליצו.

מל פולישוק-בלוך: מובילים למה?

מל פולישוק-בלוך: אני לא מבינה את המושג.

אורית רוזן: אני חברה בוועדה עם עוד שני מנהלים.

אורית רוזן: הזכרתי את זה.

אורית רוזן: לאור הדברים, מתוך הפדגוגיה, רוצים לתת ייצוג יתר למצוינות.

מיקי קיסרי: דיברו פה הרבה מאוד על הישגים, וזה נכון.

מיקי קיסרי: עובדתית, בשנה שעברה זכתה תוכנית החלל של בית-הספר בפרס רקנאטי.

מל פולישוק-בלוך: בוא לא נרחיב את העניין הזה של ההישגיות.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו הגענו למסקנה, שזה אחד מבתי הספר המוצלחים שיש.

מיקי קיסרי: אני רוצה לציין עוד פן אחד בפרסים, שהוא הרבה יותר חשוב לי מהפרס הראשון במדען הצעיר.

מיקי קיסרי: היקף ההשתתפות בתחרות הוא המצוינות במיטבה, כי אם לאולימפיאדת הפיסיקה במכון ויצמן ניגשים 115 תלמידים, זאת מסה שאין עליה עוררין.

מיקי קיסרי: זה שבסוף לשלב ג' מגיע תלמיד אחד, זה ממש לא חשוב.

מיקי קיסרי: ה-115 תלמידים הם החשובים.

מיקי קיסרי: אם בתחרות מתמטיקה עירונית בתל אביב, מתוך 30 פרסים, 10 פרסים בית הספר להנדסאים "לוקח", שמונה "שבח מופת", והשאר מתפזר בתל אביב, אתם מבינים את המסה .

מל פולישוק-בלוך: אני מוכרחה לומר לכם שאני לא יכולה להבין את ראש עיריית תל אביב.

קריאה: חבל שהוא לא נמצא פה.

רחל המר-שמש: כאימא לתלמידה בבית הספר, אני רוצה להחיות קצת את הנתונים היבשים.

רחל המר-שמש: יש לי בת בכיתה י"א ויש לי בן בכיתה ז' היום, שאם היתה חטיבה בהנדסאים, הוא היה לומד היום בהנדסאים.

רחל המר-שמש: הוא לומד היום בבית ספר "ליידי דייויס" בכיתה שכולה תלמידים שיש להם העדפה במחשבים ובמתמטיקה.

רחל המר-שמש: מדובר בילדים שכולם הגיעו מאזור צפון תל אביב ויש להם העדפה למחשבים ולמתמטיקה.

רחל המר-שמש: שניים מהילדים שאתם ציינתם פה שזכו בפרסים, הם ילדים שהגיעו מבית ספר "אלחריזי" שהוא בצפון תל אביב, בזמן שהיתה חטיבה.

רחל המר-שמש: אני חושבת שאין שום בעיה, ואת זה כל אחד יודע, שרק ילדי צפון תל אביב ימלאו שתי כיתות בבית הספר, אם היתה נפתחת החטיבה.

רחל המר-שמש: איך מקיימת ההרשמה בתל אביב?

רחל המר-שמש: כשילד מסיים כיתה ו', הוא מקבל את האופציות לחטיבת הביניים.

רחל המר-שמש: בזמן שהבת שלי עלתה לחטיבת הביניים, היתה אופציית רישום אזורית לילדי צפון תל אביב, ונפתחו חמש כיתות ז' והיו הרבה ילדים תל אביבים.

רחל המר-שמש: בית-הספר ידוע בכך שעובדים בו קשה, מה שעושה סלקציה טבעית לילדים, אבל בכל זאת נרשמו חמישה ילדים מבית הספר.

רחל המר-שמש: אם תכפילי את זה ב-10, תראי שזה מאוד פשוט.

רחל המר-שמש: כמובן שמגיעים כל הילדים מהפריפריה.

רחל המר-שמש: לא נרשמו תלמידים תל אביבים, כי אין להם אפשרות.

רחל המר-שמש: בכיתה ט' זה קצת קשה, כי נוצר פער.

רחל המר-שמש: אני יכולה להגיד לך בתור אימא, שיש פער, לפחות במתמטיקה, של שנה בחטיבת הביניים בין בתי הספר בסביבה - ואני מדברת על "ליידי דייויס", על "אליאנס", על "עירוני ד'" ועל כל בתי הספר בסביבה - לבין בית-הספר להנדסאים.

רחל המר-שמש: זה קשה לעשות את השלמת הפער הזאת.

רחל המר-שמש: להגיע לבית הספר בכיתה ט', זה מאוד קשה.

רחל המר-שמש: הילדים שהגיעו לבית הספר בחטיבה, קיבלו הרבה מאוד סיוע בבית הספר, כדי שיוכלו להיות ברמה המתאימה בכיתה ט', והבת שלי היתה חלק מהילדים האלה שקיבלו סיוע, והיום היא משתתפת באחד הפרויקטים.

רחל המר-שמש: חשוב לציין שאין שום בעיה להגיע להרשמה גדולה מאוד בתל אביב.

רחל המר-שמש: בזמנו היתה לעירייה היתה עמדה שונה מאשר למנכ"ל האוניברסיטה הקודם, פרופסור ניב אחיטוב, כשנסגרה החטיבה.

רחל המר-שמש: העירייה תמכה מאוד בהמשך קיום החטיבה.

רחל המר-שמש: גם אז נכתב מכתב לגברת רונית תירוש, וניסינו לקדם כהורים את העניין.

רחל המר-שמש: הגברת רוזן היתה אז מנהלת החטיבה.

רחל המר-שמש: אנחנו ניסינו מאוד למנוע את סגירת החטיבה, מכיוון שבהיותנו מקומיים, אנחנו יודעים את האיכויות של בית-הספר ואנחנו יודעים שהוא בית ספר מצוין.

רחל המר-שמש: אני חושבת שלהעביר את בית-הספר לכל חלופה אחרת תהיה חלופה גרועה, כיוון שבית הספר לא ישמר את האיכות שיש לו כיום.

יוסי קליין: אני ראש ענף קדם צבאי, ועוסק בכל הנושא של החינוך העל-תיכוני באגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה.

יוסי קליין: אני רוצה לציין שני נושאים.

יוסי קליין: קודם כל, אני מוביל את פרויקט רקיע בחיל החימוש ובבית הספר להנדסאים.

יוסי קליין: אני רוצה לדבר קצת על החינוך הטכנולוגי, שאומרים כל הזמן שהוא בהתרסקות.

מל פולישוק-בלוך: יש לנו ישיבה בעוד שבועיים, ב-2 במרץ, ספציפית על החינוך הטכנולוגי.

מל פולישוק-בלוך: אני מזמינה את כל מי שעניינו בחינוך הטכנולוגי לבוא לישיבה הזאת.

יוסי קליין: כל הזמן אומרים שהחינוך הטכנולוגי בהתרסקות.

יוסי קליין: לפי דעתי, מההתרשמות שלי, לאחר התעסקות בתחום כבר כשלוש שנים וחצי וכבוגר החינוך הטכנולוגי, החינוך הטכנולוגי התרסק.

יוסי קליין: עכשיו אנחנו מנסים קצת לשקם את מה שנשאר.

יוסי קליין: הבעיה מתחילה בבעיית ההזנה מחטיבות הביניים לתיכון ולעל-תיכון.

יוסי קליין: מאוד עצוב שנסגרה חטיבת הביניים בבית הספר הזה.

יוסי קליין: זה תהליך שכרגע, גם לאחר כל מסקנות ועדת דברת שפורסמו, הולך בכלל להתבטל וכך גם שוויון ההזדמנויות לילדים, כי כל אחד ילמד בבית ספר שלו מכיתה ז' עד כיתה י"ב ולא יוכל לבחור במהלך לימודיו אם הוא רוצה ללכת לחינוך טכנולוגי.

יוסי קליין: היום גם החינוך הטכנולוגי נתפס כמשהו קצת נחות.

יוסי קליין: אנשים שלא ממש מצליחים בתחום הריאלי, כאילו נפלטים לחינוך הטכנולוגי.

יוסי קליין: מה שלא יודעים זה שהחינוך הטכנולוגי הרבה יותר ללמידה, מכיוון שההשקעה בשעות הלימוד ובמגוון המקצועות הוא הרבה יותר גדול, וגם תלמידים לא מסיימים בשעה 13:00 או 13:30 ללמוד, אלא לומדים עד 15:00, 16:00 ולפעמים 17:00.

יוסי קליין: באמת יש לנו ירידה מתמדת ברמה ובאיכות, ובעצם אנחנו מתפשרים על מי שנכנס לחינוך הטכנולוגי, ואנחנו גם מקבלים בסופו של דבר פחות מהנדסי מכונות ואלקטרוניקה, ובגלל זה גם האוניברסיטאות והטכניון נמצאים במצב כזה, כי לא מתחילים מהשורש ותמיד מחפשים מלמעלה.

יוסי קליין: לפני כחודש, התקיים כנס בבית הספר להנדסאים באוניברסיטה, בהשתתפות סגן שר הביטחון, יושב-ראש ועדת החוץ והביטחון, יועצת ראש הממשלה לענייני נשים ועוד מכובדים רבים מהכנסת בפרויקט רקיע.

יוסי קליין: השתתפו באולם כ-500 בנות בוגרות הנתיב הטכנולוגי רק מכיתה י"ג-י"ד שהתחילו ללמוד בבתי ספר עיוניים לגמרי והיו שם כ-50 או 60 בנות שקיבלו תעודות הצטיינות עם ציונים בשמים, בנות שבקלות יכולות להיות מהנדסות ולהתקדם בתחום הזה.

יוסי קליין: זה בא קצת בהפתעה – קודם הכנס הזה וחודש אחרי זה הדיון הזה על ההחלטה לסגור את בית-הספר.

יוסי קליין: אני לא אהיה מופתע אם לאט לאט יתחילו להגיע לוועדה הזאת בתי ספר נוספים שהם בסכנת סגירה.

יוסי קליין: אני יודע על "בסמת" בחיפה, ליד הטכניון, שהוא בית ספר מפואר.

מל פולישוק-בלוך: והוא קשור לטכניון?

יוסי קליין: הוא לא בית ספר להנדסאים בתוך הטכניון, אלא בית ספר שסמוך לטכניון, אבל גם הוא בקשיים מאוד גדולים.

מיקי קיסרי: אני רוצה להשלים משפט.

מיקי קיסרי: עלתה פה השניות של היחס של האוניברסיטה עוד מיום הקמתו, וזה נכון, אבל בשנת 2000 הוקמה באוניברסיטה על ידי המנכ"ל ניב אחיטוב והרקטור פרופסור נילי כהן, ועדה שנקראה ועדת פרופסור אורי שקד.

מיקי קיסרי: גדעון עזר לנו מאוד בוועדה הזאת, והוועדה בסופו של דבר קבעה – ועמדתה גם אומצה על-ידי האוניברסיטה, ואני מצטט – "בית-הספר להנדסאים אינו נטל על האוניברסיטה, אלא נכס שלה.

מיקי קיסרי: על האוניברסיטה להגביר את הקשר האקדמי עם בית-הספר" וכו'.

מיקי קיסרי: זה היה בשנת 2000, לא רחוק כל כך.

ורד פרויינד: אני בתפקידי בצבא ראש מינהל כוח-אדם טכנולוגי.

ורד פרויינד: מאחר שמשה ויילר ויוסי קליין כבר דיברו על כוח-אדם טכנולוגי, אני רוצה לדבר על פן אחר בהקשר הצבאי.

ורד פרויינד: הצבא הוא הנהנה הראשון מבוגרי בתי ספר בכל הארץ.

ורד פרויינד: אני מסתכלת על איכות כזאת של בית ספר, שמצליח לשלוח במחזור האחרון ארבעה ילדים לפקולטות לרפואה, שמשמעותה לא רק להיות באקדמיה, אלא גם להיות אחר כך רופא ביחידה קרבית, והמנהלת שמספרת על ילדים שהולכים לקורס טיס ועל ילדים שמצליחים להשתלב ביחידות קרביות.

קריאה: אחד הבוגרים שלנו קיבל רק השנה פרס ביטחון ישראל.

ורד פרויינד: ואני מדברת על בוגרים שמשתלבים ביחידות אמ"ן למיניהן בגלל היכולות האלה.

ורד פרויינד: כל שנשאר לי להגיד זה שלא רק שאסור לסגור את בית-הספר, אלא צריך לראות איך פותחים עוד בתי ספר כאלה במדינה ואיך מכשירים ילדים איכותיים כאלה, פעם אחת לטובת צה"ל – כשכולנו מבינים את החשיבות של זה – ופעם שנייה לטובת מדינת ישראל.

מאיר קפוטא: אני בא לדיון הזה, למעשה, בשני כובעים: גם הכובע שלי כהורה גם לתלמיד שסיים את בית-הספר וגם לתלמיד שלומד היום בבית הספר, וגם את הכובע שלי, או את זווית הראייה שלי כממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר, שעוסק ומקדיש חלק גדול מזמנו בשאלה איך אנחנו מתגברים את יכולתה של ישראל בתחרות הגלובלית.

מאיר קפוטא: בהקשר הזה, ואני אתחיל דווקא מההקשר האחרון, בצורה חד משמעית מדובר בנכס לא לאוניברסיטת תל אביב, אלא מדובר בנכס לאומי של מדינת ישראל.

מאיר קפוטא: אני אומר את זה בצורה חד-משמעית.

מאיר קפוטא: מדובר פה בתחרות שישראל כונתה לאחרונה סופת אבטלה שעומדת בפתח, דהיינו היום לא רק הייצור עובר כבר למדינות מזרח אסיה, אלא הידע הטכנולוגי עובר למזרח אסיה.

מאיר קפוטא: אין מי שאני לא מדבר אתו מכל התעשייה, שלא מדגיש את החשיבות של הלימוד הטכנולוגי ושל החתירה למצוינות.

מאיר קפוטא: אני מפנה את הוועדה לדבר, למשל, עם הבעלים של חברת "אמפה" שמספר לי שכשהוא מגיע לסין, ילדים סינים קטנים בני שבע נוסעים שלוש שעות ברכבת רק כדי לסחוב לו את המזוודה, כדי שתהיה להם הזדמנות לדבר אנגלית, מכיוון שהיום בעולם, בהודו ובסין, יש מודעות עצומה לנושא הטכנולוגי הזה.

מאיר קפוטא: ואנחנו יושבים במשרד האוצר והופכים את עצמנו מכל הכיוונים איך לעודד השקעות הון ואיך למנוע בריחה של הון אנושי, וברגל אחת אנחנו עושים מהלך אחד וביד שנייה אנחנו באים ואנחנו סוגרים בית ספר.

מאיר קפוטא: אני רוצה לומר כמה מילים מהניסיון האישי שלי, כאב לבן.

מאיר קפוטא: בכלל היוזמה לא הגיעה ממני.

מאיר קפוטא: אני לא ידעתי על קיומו של בית-הספר.

מאיר קפוטא: הבן בכיתה ח' הודיע לי שהוא עובר ללמוד בתל אביב, מכיוון שאין לי יותר מה לעשות בבית הספר בראשון לציון.

מאיר קפוטא: אנחנו כמובן כמה הורים לא כל כך התלהבנו מהעניין הזה, שהם ייסעו כל יום שעתיים הלוך ושעתיים חזור, אבל הם אמרו "אין לנו מה לעשות".

מאיר קפוטא: מרגע שהוא עבר לשם, בבת אחת הכל השתנה.

מאיר קפוטא: הציונים ירדו מ-95-100 ל80-85.

מאיר קפוטא: פתאום התלמיד שיושב לידך בכיתה לא פחות טוב ממך ואתה צריך להתאמץ.

מאיר קפוטא: ככה בחירוק שיניים הבן עבד ועבד, לא ויתר, לא על חוגי הסיור, לא על הפעילויות ולא על הנגינה, אבל הוא עבד.

מאיר קפוטא: זה בית ספר שנותן זווית ראייה רחבה ביותר.

מאיר קפוטא: הוא מלמד את הילד לחקור, להיות מעוניין, להיות יצירתי.

מאיר קפוטא: אז את זה מנסים לסגור?

מאיר קפוטא: אני לא כופר בעובדה שתנאים משתנים.

מאיר קפוטא: אנחנו מכירים את זה במשרד האוצר.

מאיר קפוטא: יכול להיות שהאוניברסיטה בנסיבות דהיום סבורה, שלא על האג'נדה שלה להמשיך לאור ימים לקיים בית ספר.

מאיר קפוטא: זה לגיטימי, אבל לא עושים את זה במחשכים ובשיטות שאנחנו לצערי מכירים אותן ממקומות אחרים בשנים האחרונות.

מאיר קפוטא: מקבלים החלטה, ועוד לפני שמישהו מספיק להבין מה קורה, כבר קבעו עובדה בשטח, כי הרי אם לא ירשמו השנה תלמידים, נגמר הסיפור, אי אפשר להחזיר את זה וזה בלתי הפיך.

מאיר קפוטא: הרי גם האוניברסיטה אומרת שזה נכס, אלא היא אומרת "לא אצלי, מכיוון שאני לא יכולה היום וזה לא נמצא בסדרי הקדימויות שלי".

מאיר קפוטא: במצב כזה, הדבר הנכון, בראייה לאומית, זה להקים איזשהו צוות שיבדוק את החלופות, שייקח שנה שבה יעבדו את הדרך בה בית הספר הזה ימשיך להתקיים לאורך ימים, ולא לשפוך את המים עם התינוק, אלא לראות איך אנחנו בצוק העתים עושים שינוי ממצב צבירה אחד למצב צבירה שני.

מאיר קפוטא: אני חושב שזאת הדרך שצריך ללכת בה.

מאיר קפוטא: צריך לעשות את זה בשיתוף פעולה עם עיריית תל אביב, צריך לעשות את זה בשיתוף עם איגוד ההיי-טק הישראלי, וצריך לעשות את זה בשיתוף עם משרד המדע הישראלי, וכמובן בשיתוף עם משרד החינוך הישראלי ובשיתוף עם משרדי האוצר והתעשייה, המסחר והתעסוקה.

מאיר קפוטא: אני חוזר ואומר שמדובר פה בנכס לאומי, ויכול להיות שאוניברסיטת תל אביב היום סבורה שמבחינתה הנכס הזה לא נמצא בסדרי קדימויות, אבל אני רוצה להזכיר שמדובר באוניברסיטה שהיא סמוכה על תקציב המדינה, היא גוף מתוקצב, ובמקום שיש כשל שוק, זה המקום שהשלטון מתערב ויאמר "אנחנו מביאים את ההיבט הלאומי הכולל, ולא רק את השיקול הקטן והקר של אוניברסיטת תל-אביב".

יולי תמיר: אחרי מחיאות הכפיים שקיבלת, אני מוכרחה להגיד לך דבר אחד - כדי שזה יקרה, אנחנו נצטרך גם את עזרת משרד האוצר.

יולי תמיר: אני אומרת לך את זה בכנות.

יולי תמיר: אני מאוד מקבלת את מה שאתה אומר.

יולי תמיר: צריך לקום צוות כזה, צריך לראות ולהבין: א.

יולי תמיר: מה היה הכשל בעבר; ב.

יולי תמיר: איך אנחנו פותרים את זה, כי זה לא סביר שבית הספר צובר כזה גירעון.

יולי תמיר: צריך לראות איך זה קרה ולפתור את הבעיה, אבל לתת לה גם אחר כך את המשאבים כדי שיגיעו שוב לנקודת התחלה סבירה ובית הספר יוכל להמשיך לצמוח.

גדעון לנגהולץ: כדאי להזכיר למשרד האוצר, שמשנת 2000 עד 2004 הוא קיצץ למעלה ממיליארד שקלים בתקציב ההשכלה הגבוהה.

אייל אפרתי: דיברנו פה כל פעם על העניין האקדמי.

אייל אפרתי: תלמיד תיכון מצטיין יהיה סטודנט מצטיין.

אייל אפרתי: אני יום יום מקבל פניות מסטודנטים על כך שחסר להם ידע בעבר.

אייל אפרתי: אני השתתפתי בישיבה במל"ג, שבה נאמר שמנסים לקדם כל הזמן ביו-טכנולוגיה.

אייל אפרתי: לא יתכן שמוסד שחורת על דגלו את המצוינות האקדמית בביו-טכנולוגיה, ייסגר בגלל שיקולים כלכליים גרידא.

אדווה בת שיר: אני כתבתי פה המון מילים יפות, שכולכם אמרתם אותן.

אדווה בת שיר: היו לי המון בקשות לוועדה הזאת, אבל אין מה להתפרץ לדלת פתוחה, אז אני לא אומר אותן.

אדווה בת שיר: אני רק רוצה לציין דבר אחד.

אדווה בת שיר: קודם כל, אני מאוד שמחה ששמעתי שהוועדה אומרת שבית הספר לא ייסגר ושצריכה להיות הרשמה.

אדווה בת שיר: אנחנו כבר בפיגור של חודש וחצי בנושא הפרסומים של בית-הספר ובסיורים שהורים ותלמידים מגיעים לבית הספר.

אדווה בת שיר: זה אס.

אדווה בת שיר: או.

אדווה בת שיר: אס דחוף, כי אחרת לא נוכל לרשום תלמידים לשנה הבאה.

חיים שטראוס: אני מורה בביתה ספר במשך 23 שנים.

חיים שטראוס: אני מרכז תנ"ך והיסטוריה.

חיים שטראוס: הנציגים שבאו לכאן, בגאווה גדולה אני יכול לציין אותם.

מל פולישוק-בלוך: בגללך?

חיים שטראוס: לא בגללי, אני יודע שהצלחתי בשיעורים, אחרת הם לא היו מגיעים הנה.

מל פולישוק-בלוך: לזה התכוונתי.

חיים שטראוס: אני מלווה שלוש משלחות לפולין.

חיים שטראוס: זאת המשלחת השלישית שלי.

חיים שטראוס: השנה יצאתי בדקה התשעים כמלווה יחיד עם 22 תלמידים.

חיים שטראוס: אני לא יודע מה המשמעות של המסעות לפולין, אבל לנסוע לבד עם משלחת, אם מישהו יודע, זה פשוט חלום בלהות.

חיים שטראוס: לא רק שיצאתי לבד עם 22 תלמידים, אלא הצמידו אותי למשלחת של בית ספר "און".

חיים שטראוס: אלה תלמידים משותקים על גלגלים.

חיים שטראוס: לא הבאתי לפה מכתבים, אבל תאמינו לי שהמנהלת יכולה לגבות אותי בכל מילה.

חיים שטראוס: פשוט התאהבו בילדים האלה.

חיים שטראוס: שאלו אותי, "תגידו לי, הם מישראל?

חיים שטראוס: " ואמרתי "כן, הם מישראל".

חיים שטראוס: שוב שאלו אותי, "אתה בטוח שהם מישראל?", ואמרתי "כן, הם מישראל".

חיים שטראוס: אני רוצה לומר לכם שדמעות עמדו לי בעיניים.

חיים שטראוס: גם תקעתי שם בשופר.

חיים שטראוס: אמרתי שזאת היהדות במיטבה.

חיים שטראוס: איפה יש עוד תלמידים כאלה?

חיים שטראוס: האם זה מה שעשינו?

חיים שטראוס: זאת אומרת שזה לא אנחנו.

חיים שטראוס: אין לי ספק שאלה ההורים בבית הספר, התשתית והכל.

חיים שטראוס: אבל אנחנו יצרנו פה משהו.

חיים שטראוס: יש לי בבית מכתבים מאנשים, שבמשך שנים שאלו ?

חיים שטראוס: מה אתם עושים בבית הספר שאתם מפיקים מהם את כל זה?".

חיים שטראוס: אני לא יודע את הסוד עדיין.

חיים שטראוס: אני רק יודע דבר אחד, זה כמו אלכימיה בימי הביניים.

חיים שטראוס: אסור לנו לגעת בזה.

חיים שטראוס: אני אמרתי את זה לגדעון, וגדעון יכול להעיד על כך, "ייקח 43 שנה להקים בית ספר כזה".

חיים שטראוס: אני מודיע לכם שלא תקימו בית ספר כזה במשך 43 שנים.

חיים שטראוס: לא תהיה לכם אפשרות להקים כזה בית ספר.

חסיה קופמן: אני רוצה לנצל את הבמה הזאת ולומר מספר דברים.

חסיה קופמן: כמו שאמרתם שיש צורך לבדוק את הגירעון בבית הספר, יש צורך לבדוק את הגירעון הכללי באוניברסיטה ולעצור את כל הכוונות של ההנהלה הנוכחית לפתור את המשבר הזה בסגירת יחידות, כדי שלא נצטרך להגיע כל פעם לוועדת החינוך על כל יחידה בנפרד.

חסיה קופמן: אני מבקשת מהוועדה הזאת לקחת את הנושא הזה לתשומת לבה, לבדוק מה קרה באוניברסיטת תל אביב ולעצור את כל התוכניות שעומדות על הפרק וגם את האוצר, וכן להתחיל להזרים קצת כספים, לבדוק מה קרה שם ולשנות את כל המדיניות.

מל פולישוק-בלוך: אני לא חושבת שהפתרון זה להזרים כספים.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שצריך לבדוק את הבעיה.

מרק פולנסקי: אני חושב שהאוניברסיטה צריכה להיות מודעת לכך, שהבוגרים שלנו הם גם נכס לאוניברסיטה.

מרק פולנסקי: הם נכנסים למעבדה לפיסיקה, והם יודעים כל מה שהם צריכים לעשות בשנה הראשונה והשנייה באוניברסיטה.

היבה סרפיאן: אנחנו רק רוצים להודות לוועדה הזאת, במיוחד לפרופסור יולי תמיר שבאמת אפשרה לנו להתבטא במעמד הזה, כי מכל הסיבות שפירטו כאן, באמת מאוד חשוב לנו שבית הספר ימשיך לפעול במתכונת שלו.

יולי תמיר: אני רוצה לשאול שאלה ישירה את אוניברסיטת תל אביב, האם אנחנו יכולים לצאת מפה עם אמירה, שההרשמה מתחדשת?

יולי תמיר: אין מה לשחק, כי אם אתה אומר עכשיו לא, אנחנו נמצאים במצב שכל הדיבורים היפים האלה מתפוגגים באוויר, כי ההרשמה צריכה להתחיל עכשיו.

יולי תמיר: צר לי שזה נעשה באווירה של התנתקות.

יולי תמיר: אנחנו צריכים לשבת אתכם, לראות את מוקד הסיבה לגירעון, להבין למה זה קורה ולנסות לפתור את הבעיה.

יולי תמיר: זה ייקח זמן, זה לא ייקח יום ולא ייקח יומיים.

יולי תמיר: את ההרשמה צריך לפתוח מחר.

יולי תמיר: לכן אני הייתי מאוד שמחה, אם היית מתחייב פה שההרשמה תיפתח, ואנחנו מצדנו נתחייב שאנחנו נעשה כל בדיקה, ואחר כך כל מאמץ, כדי לפתור את הבעיות וכדי שבית הספר יוכל להתקיים.

יולי תמיר: אני מודעת היטב לבעיות של אוניברסיטת תל אביב, אבל אני לא רוצה שנגיע למצב שבגלל איזושהי תקופה של בדיקה, אנחנו מחסלים את המפעל החינוכי הזה.

יולי תמיר: לכן בעיניי, תשובתך לעניין הזה היא חיונית.

גדעון לנגהולץ: אני לא יכול להתחייב.

מל פולישוק-בלוך: האם אתה יכול להמליץ לבחון את זה מחדש?

גדעון לנגהולץ: אני מוכן, אנחנו כל הזמן בוחנים.

יולי תמיר: זה חסר משמעות.

מל פולישוק-בלוך: תגיד לי באופן אמיתי.

גדעון לנגהולץ: כן, אני אומר לך את זה באופן אמיתי.

נורית הס: החשיבה הזאת צריכה להיות מהיום להיום.

יולי תמיר: אני רוצה להבין, למה אתם, עם כל הכבוד, לא יכולים לפתוח את ההרשמה.

יולי תמיר: יש לכם פה התחייבות שלנו כוועדת כנסת, שאנחנו נלווה אתכם ונסייע למצוא לזה פתרון.

יולי תמיר: אבל ההחלטה הזאת שלכם לא לפתוח את בית הספר עכשיו, המשמעות שלה היא שכל מה שנאמר פה הוא חסר ערך.

יולי תמיר: אם בית הספר לא ייפתח השנה, כמו שאמר פה מישהו לפניי, ולא יהיה מחזור השנה, לא יהיה בית ספר.

יולי תמיר: אני שוב אומרת לך, אבל צר לי, זאת התנהגות שפוגעת באוניברסיטה.

יולי תמיר: דרך אגב, אולי אתם לא הכתובת היחידה, אולי אפילו לא הכתובת העיקרית, כי יש עירייה, יש משרד החינוך, התרבות והספורט ויש משרדים ויש בעיות.

יולי תמיר: אתם הופכים את עצמכם ליעד המרכזי למתקפה, ואנחנו נדאג - ואני אומרת לך את זה באופן אישי - שתהיה מתקפה, כי לא יעלה על הדעת שבית הספר ייסגר.

יולי תמיר: לכן נראה לי שאתם עושים טעות דרמטית.

יולי תמיר: בית הספר צריך להמשיך להתקיים וצריך להמשיך את ההרשמה אליו.

יולי תמיר: אם יש לו בעיות, צריך לפתור אותן.

יולי תמיר: אף אחד לא מתעלם מהבעיות, אבל לא לפתוח את בית הספר כרגע, משמעו באמת לקבל החלטה עם השלכות לטווח ארוך, שלפי דעתי גם לא בסמכותה של האוניברסיטה לעשות את זה.

יולי תמיר: נכון שהסמכות המנהלית שלכם כרגע מאפשרת לכם, אבל הסמכות החינוכית, האנושית והלאומית שלכם נפגמת, אם אתם כרגע לא מאפשרים את הפתיחה.

מל פולישוק-בלוך: האם אתה רוצה לשנות את התשובה שלך?

גדעון לנגהולץ: לא.

גדעון לנגהולץ: רק רציתי להעיר, שעם כל הכבוד, אנחנו עמלים כבר כשנה למצוא פתרונות חלופיים לבית הספר.

מל פולישוק-בלוך: אז איך משרד החינוך שמע על זה רק עכשיו?

יולי תמיר: למה לא הגעתם אליי?

יולי תמיר: למה לא הגעתם למשרד החינוך, התרבות והספורט?

יולי תמיר: למה לא הגעתם למשרד התעשייה, המסחר והתעשייה?

יולי תמיר: למה כל המערכת הזאת לא יודעת מזה?

גדעון לנגהולץ: משרד החינוך, התרבות והספורט ומשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה קיבלו הודעה על כך שאנחנו לא רושמים תלמידים.

גדעון לנגהולץ: כל הפעילות הזאת שלנו נועדה למצוא תחליפים, מאחר שבית הספר נמצא במצבו זו לא השנה הראשונה, אלא גם בשנה שעברה הוא היה בבעיה.

גדעון לנגהולץ: אנחנו אפשרנו את ההרשמה בשנה שעברה על מנת למצוא פתרון.

מל פולישוק-בלוך: לפי מה שאתה אומר ולפי הגישה שלך, מכיוון שמדינת ישראל – ואנחנו אלה שמרימים את האצבע על התקציב של המדינה - מתקצבת את האוניברסיטאות, אנחנו צריכים להגיע למסקנה היום לסגור את אוניברסיטת תל אביב.

גדעון לנגהולץ: יכול להיות.

מל פולישוק-בלוך: זאת הגישה שאתה מביא לפה.

מל פולישוק-בלוך: כי אם יש כזה גירעון והמצב כל כך קשה ובדקנו וחיפשנו ואין פתרון, אז בוא נסגור את האוניברסיטה.

מל פולישוק-בלוך: נראה לך שזה הגיוני?

גדעון לנגהולץ: אני מניח שאת לא הצעת את ההצעה, כי את חשבת שהיא הגיונית.

מל פולישוק-בלוך: בדיוק אותו דבר זה לא הגיוני לסגור את בית-הספר הזה.

מל פולישוק-בלוך: יש פתרונות אחרים.

מל פולישוק-בלוך: זה לא ייתכן שזה יהיה הפתרון הקל.

גדעון לנגהולץ: אני חושב שאת יכולה לתת לי קרדיט בתור אדם שמנסה למצוא את הפתרונות הרבה יותר זמן ממה שאת מנסה למצוא פתרון, כתרנגולת עיוורת שמוצאת לפעמים גרגר.

גדעון לנגהולץ: אני עדיין בעסק הזה הרבה יותר עמוק ממך.

מל פולישוק-בלוך: אין לי ספק בזה, אף אחד לא אמר שלא.

מל פולישוק-בלוך: כמה זמן אתה בתפקידך כמנכ"ל?

גדעון לנגהולץ: שנתיים וחודשיים.

גדעון לנגהולץ: גם האמירות לגבי הנושא של אופן התקצוב של המדינה, היתה לכם דוגמה בעניין בית הספר לרפואת שיניים.

גדעון לנגהולץ: יש לכולנו הרבה מה לומר על הצורה שהמדינה מתקצבת ועל ההתנהלות של משרד האוצר.

מל פולישוק-בלוך: בוודאי, יש הרבה ביקורת.

גדעון לנגהולץ: וגם על התנהלות אוניברסיטת תל אביב, אף אחד לא מכחיש את הדברים האלה.

גדעון לנגהולץ: אבל אני לא יכול לומר כרגע, שאנחנו נפתח את ההרשמה, אלא אם כן אנחנו נמצא פתרונות חליפיים.

יולי תמיר: אני לא מתעסקת בזה הרבה זמן כמוך.

יולי תמיר: יש כמה פתרונות.

יולי תמיר: גם אני דיברתי עם אנשים אחרים.

יולי תמיר: קודם כל, חבל שהמשרדים הנוגעים בדבר לא ידעו על זה, גם אם אתם עושים כל מיני מהלכים.

גדעון לנגהולץ: משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה כן ידע על כך, אני דיברתי על הנושא הזה כבר לפני שנה.

דבורה פינקלשטיין: אני לא יודעת ממתי.

דבורה פינקלשטיין: אני כן יודעת משלום בן-משה, שהוא יודע שמתנהל דו-שיח ומגעים.

מל פולישוק-בלוך: קודם כל, אני רוצה לסכם את הישיבה, ובסוף נתחבר לדברים האחרונים שנאמרו.

מל פולישוק-בלוך: ועדת החינוך, התרבות והספורט מתנגדת בכל תוקף לסגירת בית הספר להנדסאים, המהווה נקודת אור של מצוינות והצלחה במערכת החינוך בישראל.

מל פולישוק-בלוך: ועדת החינוך, התרבות והספורט קוראת למשרד החינוך, בשיתוף עם משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה והגורמים הרלוונטיים האחרים, למצוא מיידית פתרון חילופי לבעלות על בית-הספר - כשאנחנו מדברים על בעלות, זה לא אומר להעתיק אותו בהכרח, אלא להפך, אנחנו רוצים שהפתרון יהיה במקום – כדי למנוע סגירתו ולפתוח את ההרשמה לשנת הלימודים הקרובה.

מל פולישוק-בלוך: בהקשר הזה, אנחנו רושמים לפנינו את הבטחתך, פרופסור לנגהולץ, לפתוח לפחות את ההחלטה מחדש ולשקול אותה מחדש ובהקדם, כדי שנוכל לבשר שנמצא הפתרון.

מל פולישוק-בלוך: ועדת החינוך, התרבות והספורט מצפה מאוניברסיטת תל אביב, כפי שאמרתי, לשקול מחדש את צעדיה ולשנות החלטתה, שהיא גרועה לעניות דעתנו גם כלכלית וגם לאומית.

מל פולישוק-בלוך: אם כי בטווח הקצר אולי תרוויחו משהו מזה, בטווח הארוך גם אתם תינזקו וגם כל המדינה.

מל פולישוק-בלוך: הוועדה דורשת מהאוניברסיטה להעביר לידינו נתונים עדכניים על מצבו הכספי של בית הספר בחמש השנים האחרונות, כדי שנוכל לבחון את ההחלטה שנתקבלה ללא שקיפות ציבורית ראויה.

מל פולישוק-בלוך: הוועדה קוראת לעיריית תל-אביב לחזור למדיניותה הקודמת לפתוח מחדש את חטיבת הביניים בבית הספר כמזינה את התיכון.

יולי תמיר: זה כבר אי אפשרי, כי יצאו מהחיטוב.

יולי תמיר: אם כל מדינת ישראל מבטלת את החיטוב, לא יפתחו חטיבה.

מל פולישוק-בלוך: כל עירייה קובעת זאת לעצמה, למשל עיריית הרצלייה.

30692: בית ספר שש-שנתי.

יולי תמיר: שש-שנתי אפשר, אבל חיטוב כבר אי אפשר.

מל פולישוק-בלוך: זה לא משנה, שש שנתי זה עוד יותר טוב.

מל פולישוק-בלוך: המשמעות היא אותה משמעות.

מל פולישוק-בלוך: הכוונה היא להרחבתו לבית ספר שש-שנתי.

מל פולישוק-בלוך: אולי הדבר החשוב ביותר – ועדת החינוך, התרבות והספורט קוראת לכל הגורמים בממשלה, באקדמיה וברשויות המקומיות, לא רק לשמור על בית הספר להנדסאים במתכונתו המוכחת היום, אלא לפעול להקמתם של בתי ספר טכנולוגיים, מדעיים מצוינים נוספים באיכותו של בית-הספר להנדסאים כנכס לאומי של מדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: פרופסור לנגהולץ, אני לא רוצה להגיד שזה לא הוגן שהיית לבד במתקפה, כי מה לעשות, אתה מול כל היתר, אבל אני חושבת שלא ייתכן שהדברים יעברו אצלך כמנכ"ל האוניברסיטה כאילו לא נשמעו, במיוחד לאור מה ששמענו כאן, שאתה היית שותף פעיל בבית הספר עצמו וכאחד שאכפת לו מבית הספר.

מל פולישוק-בלוך: זה לא שאתה פתאום נזרקת ונדרשת לעניין בתפקידך הנוכחי.

קריאה: לא אכפת לו.

מל פולישוק-בלוך: אתה מלווה את בית-הספר הרבה מאוד זמן.

מל פולישוק-בלוך: אני בטוחה שאתה כפרופסור להנדסה מכיר ומוקיר את הפעילות הברוכה מאוד שנעשית בבית הספר.

מל פולישוק-בלוך: אני משוכנעת שאתה גם התרשמת מכל מה שנאמר.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מחכים ומצפים לראות את השינוי בהחלטה.

מל פולישוק-בלוך: אני רק מבקשת שהאינפורמציה שביקשנו לא תגיע בעוד חצי שנה, אלא תגיע בימים הקרובים.

יולי תמיר: אני מבקשת שנקבע לזה לוח זמנים.

מל פולישוק-בלוך: כן, אמרתי בימים הקרובים.

מל פולישוק-בלוך: זה עניין של שבוע, שבועיים.

יולי תמיר: אני מבקשת שבשבוע הבא ביום שני תועבר לידינו בכתב ההחלטה המחודשת של האוניברסיטה אחרי ששקלתם אותה, כולל תזרים המזומנים של בית הספר, שאני בטוחה שהוא מצוי בידיך.

יולי תמיר: אתה יכול להעביר אותו אלינו לקראת הישיבה שלנו.

גדעון לנגהולץ: אני מניח שכל הדברים יופיעו בפרוטוקול.

מל פולישוק-בלוך: אין צורך להיות רשמיים יותר מדי.

מל פולישוק-בלוך: יש פרוטוקול והכל רשום.

יהודית גידלי: אני כבר רשמתי את המכתב, כך שהוא יכול לקבל את זה היום.

מל פולישוק-בלוך: אם אתה רוצה מכתב, תקבל אותו היום, זאת לא הבעיה.

מל פולישוק-בלוך: העניין הוא שבסוף שבוע הבא אנחנו מבקשים מכם את הנתונים.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מבקשים מכם לקיים דיון מיידי ומהיר לגבי שינוי ההחלטה שלכם.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו לא מנקים את משרד החינוך, הקריאה למשרד החינוך היא לדאוג למה שהוא צריך לדאוג ולמלא את תפקידו.

מל פולישוק-בלוך: משרד החינוך, אתם צריכים לקחת את משרד האוצר, את האוניברסיטה, את המועצה להשכלה גבוהה, את עיריית תל אביב ואת כל מי שצריך.

מל פולישוק-בלוך: אתם לא יכולים להרשות לעצמכם שמוסד כזה ייסגר, וכל התירוצים לא יעזרו, כי האחריות היא עליכם.

מאיר קפוטא: האם אפשר לבקש שנציגות מסוימת תוכל להיפגש עם האוניברסיטה ולהשמיע לפחות את עמדתה?

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שהדברים הושמעו.

מאיר קפוטא: אני הייתי מאוד שמח, אם אפשר היה לקבוע פגישה.

מל פולישוק-בלוך: עם נשיא האוניברסיטה?

מאיר קפוטא: עם הגורמים שיוחלט עליהם, אנחנו לא יכולים להחליט מי הגורם הרלוונטי.

יולי תמיר: דרך אגב, איפה התקיים הדיון על הסגירה?

מל פולישוק-בלוך: כן, זאת באמת שאלה טובה.

מל פולישוק-בלוך: מי החליט על הסגירה של בית-הספר?

גדעון לנגהולץ: הנהלת האוניברסיטה.

יולי תמיר: האם התקיים דיון בהנהלת האוניברסיטה?

יולי תמיר: האם היתה ישיבת הנהלה?

גדעון לנגהולץ: ובוועד המנהל של האוניברסיטה.

יולי תמיר: האם אפשר לכנס אותם כדי לבחון את זה מחדש בימים הקרובים?

מל פולישוק-בלוך: אפשר, בוודאי שאפשר – צריך.

גדעון לנגהולץ: אני אמרתי שאני אנסה.

מאיר קפוטא: אם אפשר, אבקש לפחות לאפשר לנו שימוע, כדי שנוכל לומר את עמדתנו.

גדעון לנגהולץ: מי זה "לנו"?

מל פולישוק-בלוך: נציגי ההורים והמורים.

מאיר קפוטא: אנחנו בעניין הזה אלה הורים של תלמידי בית הספר.

מאיר קפוטא: אני לא יכול, כמובן, לייצג אף אחד, אבל אני חושב שצריך למצוא איזושהי דרך להידברות.

חיים שטראוס: מדובר בהורים, מורים ותלמידים.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה לך על התוספת.

מל פולישוק-בלוך: ובכן, אני מוסיפה את זה כמסגרת להחלטה שלנו.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו יכולים לבקש, אנחנו לא יכולים להכריח אוניברסיטה.

מאיר קפוטא: לכן אמרתי, "אם אפשר, אבקש".

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מבקשים לזמן לישיבה שבה הגורמים הרלוונטיים אצלכם מחליטים בעניין, נציגות של הורים, מורים ותלמידים של בית הספר.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה, אני נועלת את הישיבה.