ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 347, 2004-12-08 10:00

מל פולישוק-בלוך: בוקר טוב לכם, אנחנו היום בענייני מוזיאונים.

מל פולישוק-בלוך: הישיבה הקודמת הוקדשה באופן ספציפי לנושא של מוזיאונים למדע.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו עכשיו מדברים כללית על תקציב מוזיאונים במדינת ישראל, תוך דגש על הנושא התרבותי, אם כי אנחנו כולנו מודעים להיבט החינוכי של המוזיאונים.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני עשיתי את ההפרדה בין שתי הישיבות, כי אני חושבת שהמוזיאונים למדע יש להם יותר חשיבות, נוסף להיותם מוזיאונים, יותר חשיבות גם בהיבט החינוכי, הקניית ידע.

מל פולישוק-בלוך: וכשאנחנו מדברים על מוזיאונים ככלל אז זה קשור אבל זה יותר בהיבט התרבותי של העניין, של עיצוב חברה בכלל.

מל פולישוק-בלוך: אז לכן אני חשבתי שיש מקום להפריד בין השניים.

מל פולישוק-בלוך: גבירתי המנכ"לית, קודם כל לפני הנוכחים שהצטרפו אלינו אני רוצה להודות לך שהצטרפת אלינו היום לדיון, ועדת החינוך התרבות והספורט רואה את החלק של התרבות חלק חשוב, אנחנו רואים בשמחה ובהערכה את כך שהגעת לישיבה היום בנושא הזה, שהוא בעינינו לא זניח.

מל פולישוק-בלוך: ובכלל, כל נושא התרבות במדינת ישראל הוא זניח בהיבט התקציבי אבל הוא לא זניח בחשיבות שאנחנו מקנים לו, ואנחנו ביחד רוצים למצוא את הדרך כדי לשנות את התקציב, להגדיל את התקציב, וגם, וזה דבר שדיברנו עליו גם בשעה הקודמת, גם אופן ההתנהלות במסגרת תקציבית חייבת להיות שונה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו שומעים הרבה תלונות מאנשי המוזיאונים, וזה לא רק המוזיאונים בעצם, זה גם מוסדות תרבות בכלל, שמתלוננים על כך שלכשכבר יש תקציב אז עד שמיידעים את המוסד כמה כסף יש לו ועד שמעבירים לו את הכסף מוציאים לו את הנשמה קודם כל.

מל פולישוק-בלוך: אז זה אולי סיפור ידוע שדרכו של יהודי קודם להוציא את הנשמה לפני שהוא נותן משהו, אבל אני חושבת שהגיע הזמן שאנחנו נתנהל אחרת.

מל פולישוק-בלוך: הבירוקרטיה מחסלת אותנו, פוגעת בכל חלקה טובה, וזה ענק שקם על יוצרו, ואני חושבת שכמו שיוצרו יצר אותו אנחנו מחוייבים לצמצם את הבירוקרטיה למינימום, והגיע הזמן לעשות את זה.

מל פולישוק-בלוך: אנשים יצרו את הסעיפים, אנשים יצרו את כל הכיסויים האלה, בלי להשתמש בביטוי לא פרלמנטרי, ואנחנו צריכים לפרק את זה, את כל החסמים ואת כל הבירוקרטיה.

מל פולישוק-בלוך: אז ברשותך אני רוצה לתת לך לומר כמה דברים.

4400: אני מצרה על כך שהחשב הכללי או מי מטעמו לא יושב כאן אתנו, כי אם מדברים על בירוקרטיה אני חושבת שזה מתחיל ומסתיים שם.

4400: כי רצון טוב יש, היגיון יש, אבל בפועל המציאות היא כזאת שאנחנו לא נותנים בזמן את התקציבים שמגיעים למוסדות השונים.

4400: ככלל המוזיאונים נמצאים בתקנת תמיכות של המשרד.

4400: כאשר התקנה הגדולה היא יושבת במינהל תרבות שלנו, וזה על הפעילות המוזיאלית של כל מוזיאון, כאשר המוזיאונים מתרבים עם השנים.

4400: יש לנו החל ממוזיאונים למורשת, ליישוב היהודי, לשואה, לארכיאולוגיה, לאתנוגרפיה, דרך מוזיאונים לאומנות.

4400: התקנה, אם אני מסתכלת בהיסטוריה שלה, לא מקבלת עיבוי בגלל תוספת מוזיאונים.

4400: כלומר ככל שנכנסים יותר מוזיאונים לתקנה התקציב שמוקצה אחר כך לכל מוזיאון יורד.

4400: זה פן אחד.

4400: היקף המוסדות שנמצאים שם, בחינוך, בפעילות החינוכית, יש לנו שלושים ושניים מוזיאונים.

4400: חמישים ושלושה מוזיאונים בתקנה של מינהל תרבות,

מל פולישוק-בלוך: את מדברת על הסעיף עשרים ושניים מליון שרשומים פה, מה שכתוב פה עשרים ושניים מליון מתחלקים לחמישים ושלושה מוסדות.

4400: אז יש לנו אמרנו מעל שלושים מליון לחמישים ושלושה מוזיאונים, ובנושא החינוכי יש לנו כשמונה מליון עבור שלושים ושניים מוזיאונים, כאשר חלק מהמוזיאונים באמת מקבלים פעמיים, פעם עבור פעילות חינוכית ופעם עבור פעילות מוזיאלית כללית ציבורית.

4400: הקריטריונים, שאגב חודשו לאחרונה, תוקנו לאחרונה ממש בחודשים האחרונים, גם בחינוך הרגיל, במוזיאון הרגל, וגם בתקנת החינוך, נועדו להבטיח איכות יצירה, איכות של פעילות, והיא נמדדת בעיקר, זאת אומרת היא מתוקצבת בעיקר לפי כמות המבקרים.

4400: כלומר דו"חות.

4400: יש דו"חות ביצוע, שניתנים בפיקים מסויימים של השנה, כאשר בסביבות מרץ מייד לאחר אישור תקציב ניתנת מקדמה שלא קשורה לפעילות, יש איזה צפי, נותנים כעשרים אחוז מהתקנה, מחלקים לכלל המוזיאונים, ואחר כך מדי שלושה ארבעה חודשים יש פיקים שבהם מול דו"חות ביצוע אנחנו נותנים,

יוסי שריד: אני רוצה להבין, הקריטריון הוא פר מבקר?

4400: אני אתן לך את כל הקריטריונים, כשנותנים נקודות זיכוי המשקל לכל מיני פעולות.

4400: אני אומר למשל בדיון הקודם אמרנו שלפעילות שנוגעת למדע וטכנולוגיה, בגלל שאנחנו נמצאים במאה העשרים ואחת, הפעילות הזאת המשקל שלה הוא רב יותר מפעילות אחרת.

4400: התקנה היא לא רק מוכתבת לפי מספר המבקרים אלא חשוב לנו לדעת בסופו של תהליך כמה סך המבקרים שהיו, ואז מחלקים שוב את המשקל של כל נקודת זיכוי.

4400: אם למשל בגלל האינתיפדה, בירושלים בעיקר, היתה פחות פעילות של מבקרים, אז זה בעצם מחזיר לתקנה לטובת המוזיאונים האחרים לחלק להם.

4400: גם המבקר לא מביא את כספו הוא בכרטיס הכניסה, וגם אנחנו משתתפים פחות כי היתה פחות פעילות, פחות ביצוע.

4400: זה לא משנה שהתשתיות שלהם עולות כסף וזה נשאר שם וצריך לתקצב את זה.

4400: בפועל זה מה שיוצא.

יוסי שריד: הפערים בין מוזיאון למוזיאון, חשבתי שזה פר מבקר, אבל יש פקטורים נוספים שזה נראה לי סביר.

יוסי שריד: אם אני אגיד לך שיש פערים למשל של אחד לעשר, לעשרה או לעשרים, זה ייראה לך סביר?

יוסי שריד: אחרי הכל, אולי אחד לעשרים,

4400: למה שלא יהיו פערים גדולים, מוזיאון ישראל אין להשוות אותו, אני אתן לך דוגמא של הכנסות,

יוסי שריד: אם הם קטנים אז יהיו מעט מבקרים, אז הם יקבלו מעט כסף, זה בסדר.

מל פולישוק-בלוך: אני לא מבינה את השאלה שלך.

יוסי שריד: אנחנו משווים את בסיס הנתונים, פר מבקר, אני אגיד לך שהפער פר מבקר הוא נניח אחד לעשרים,

מל פולישוק-בלוך: בין מי למי, העדפה למי?

יוסי שריד: פר מבקר, מה זה חשוב למי, הרי כל המוזיאונים מוכרים על ידי משרד החינוך.

4400: אני מבינה מה אתה שואל והתשובה היא לא.

4400: זאת אומרת יש תיעדוף למשל למדע וטכנולוגיה אבל לא לכדי מצב של אחד לעשרים בהבדל שאנחנו נותנים למבקר.

עידית עמיחי: התיקצוב למוזיאונים כללי זה ההכנסה השוטפת של המוזיאון.

עידית עמיחי: הוא מתוקצב על ידי משתנים כמו שטח, כמו מספר צוות מקצועי,

יוסי שריד: מאה אחוז, אבל בשורה התחתונה אנחנו נקבל פר מבקר אחד לעשרים?

עידית עמיחי: מה שרונית הסבירה זה דיווחים שנספרים על ידי מספר מודרכים, וזה תיקצוב שונה לגמרי.

עידית עמיחי: לכן סופרים את המודרכים ואז התיקצוב לפעילות חינוכית ניתן פר מודרך.

עידית עמיחי: התיקצוב למוזיאונים לא קשור לפר מבקר.

עידית עמיחי: הוא נקבע על ידי מספר משתנים.

עידית עמיחי: על ידי שטח מוזיאלי, צוות מקצועי, הכנסות, תרומה לקהילה ושיתופי פעולה בין מוזיאונים, איכות,

יוסי שריד: איך אפשר להשוות מוזיאון לאומנות ומוזיאון להנצחת השואה?

עידית עמיחי: יש לנו ועדות מומחים.

עידית עמיחי: איכות אפשר למדוד במוזיאונים.

עידית עמיחי: איכות אנחנו בודקים את אופן התצוגה, את אופן התיעוד.

עידית עמיחי: הרי על פי החוק המוזיאון מחוייב לעשות מספר דברים.

עידית עמיחי: השימור של המוזיאון.

עידית עמיחי: השידרוג, האוצרות של הפעילות.

עידית עמיחי: הפעילות החינוכית, הפעילות המוזיאלית.

עידית עמיחי: הפרסומים הקטלוגיים.

עידית עמיחי: אפשר למדוד את זה.

עידית עמיחי: אנחנו שולחים אנשי מוזיאונים, מוזיאולוגים, ואנשי אקדמיה, אנחנו משנים אחת לשלוש שנים את הוועדות, הן מסיירות, אנחנו עשינו את זה בשנת 2003 פעם ראשונה וסיירנו בכל המוזיאונים עם צוות גדול של אנשי אקדמיה.

עידית עמיחי: מוזיאון קטן כמו עין דור למשל, הנציגה לא נמצאת, היא קיבלה ציון תשעים, כמו כמעט מוזיאון ישראל.

עידית עמיחי: זה לא שייך לגודל האיכות.

מיכה ינון: אני רוצה להגיד שכל תחילת שנה כשאנחנו מקבלים את התקציב הראשוני שלנו אז אנחנו מקוצצים די בגדול.

מיכה ינון: למשל עכשיו מונח על שולחן הכנסת לאישור תקציב התרבות בקיצוץ של עשרים וחמישה אחוז לעומת שנה שעברה.

מיכה ינון: זה תשובה לחלק מהבעיות, למה אף פעם לא יודעים מה התקציב הסופי שלהם, כי גם אנחנו עד לרגע זה לא יודעים את התקציב, לא של 2005, של 2004.

מל פולישוק-בלוך: כן, אבל התקציב עובר בכנסת בתחילת השנה בדרך כלל.

יוסי שריד: אפילו אני יודע שזה חמישה קיצוצים בשנה.

יוסי שריד: חמישה קיצוצים בשנה זאת אומרת שעוסקים כל הזמן במשך השנה בקיצוצים.

מיכה ינון: כשהתחילו הקיצוצים מבחינתנו אנחנו החלטנו שיש חמישה תחומים מועדפים במינהל התרבות.

מיכה ינון: זה היה שלושת האומנויות, התיאטרון, המוזיקה והמחול, המוזיאונים ובתי הספר לאומנויות.

מיכה ינון: החלטנו שגם אם לא נצליח במשך השנה לגייס החזרים כאלה ואחרים אנחנו על החמישה תחומים האלה, שאנחנו רואים בהם תשתית של התרבות במדינת ישראל, גם חינוכית וגם תרבותית ואומנותית וכו', אני לא אומר, אפשר להתווכח גם על החמישה האלה, גם היו ויכוחים, כי יש עוד דברים אחרים שלא סימנו אותם כחמישיה המובילה מבחינתנו, אבל החלטנו שמבחינה תקציבית הם גם עתירי כוח אדם, הם מעסיקים הרבה אומנים, הרבה מבצעים בכל התחומים האלה, ובתי הספר לאומנויות זה ההמשך, זה העתיד.

מיכה ינון: בקיצור, סימנו את החמישה האלה ומלכתחילה החלטנו שגם אם לא נצליח להשלים את הקיצוצים נשתדל בחמישיה הזאת לא לנגוע.

מיכה ינון: רציתי להגיד שזה מראה ששמנו את המוזיאונים בהחלט בחזית.

מל פולישוק-בלוך: אני גם רוצה לצטט מהנייר שלפניי את הנתונים: ב-2002 היה שלושים ואחד וחצי מליון.

מל פולישוק-בלוך: ב-2003 שלושים ואחד וקצת מליון.

מל פולישוק-בלוך: וב-2004 שלושים וארבעה שש מאות.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת שאנחנו בהחלט רואים פה,

מיכה ינון: התקציבים האלה זה של סוף שנה.

מל פולישוק-בלוך: בסדר, אני מבינה, אני רק אומרת, עדיין זה תמיכת המשרד האמיתית.

מל פולישוק-בלוך: זה לא המספרים האלה.

מל פולישוק-בלוך: מה שאני מנסה לומר הוא שלא רואים פה את הקיצוץ הרוחבי שהיה בכלל המערכת.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להגיד דבר חיובי, סוף סוף.

מל פולישוק-בלוך: אני אומרת שאין כאן בסופו של התהליך, במה שבפועל הועבר לא רואים קיצוץ רוחבי, יש כאן אפילו מגמת עלייה.

מל פולישוק-בלוך: יש בהחלט מגמת עלייה.

מל פולישוק-בלוך: אז אני רואה את זה לחיוב.

מל פולישוק-בלוך: זה שבדרך צריכים לעבור את כל ייסורי הנפש, אני בהחלט חושבת שזה לא ראוי, לקוי, ועל זה הביקורת שלי כלפי כלל הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: אבל בהחלט לפחות התוצאה הסופית היא משביעת רצון.

יצחק ברנר: אני מנהל מוזיאון ראשון ויו"ר איגוד המוזיאונים.

יצחק ברנר: אני רוצה להעלות את הנושאים העיקריים, החברים שלנו ישפטו ויאמרו.

יצחק ברנר: אני רק רוצה לציין לסיום של הדברים שלך שאכן השרה כתבה: "החלטתי כי למרות הקיצוץ שנותר בתקציב התרבות ולמרות ההפחתה הנומינלית של תקציב המדינה בשיעור של שלושה אחוז יישאר תקציב המוזיאונים זהה לתקציב הסופי שניתן בשנת 2003".

יצחק ברנר: אבל פה אנחנו מדברים על בסיס התקציב, שהוא יותר קטן ממה שאת ציינת כאן, ובסיס התקציב הוא יירד בעשרים וחמישה אחוז ואם לא יהיה לנו סוג ההחזרים שהיו, שאני לא רוצה לחזור, אז אנחנו נעמוד לא בשלושים וארבע מליון אלא בעשרים ושניים מליון, וכדאי שכולם ידעו מה שהולך לקרות.

יצחק ברנר: עכשיו אני מעלה את הדברים מה קרה במוזיאונים ולמה בעצם המצוקה.

יצחק ברנר: מאז האינתיפדה ירדו ארבעים ושניים אחוז מכלל המבקרים במוזיאונים, בירושלים ששים ושבעה אחוז.

יצחק ברנר: עכשיו ארבעים ושניים אחוז, כל מקום שמוכה בטרור מייד לא מגיעים אליו.

יצחק ברנר: זאת אומרת שאנחנו מוכים כמה פעמים.

יצחק ברנר: אם גם לא מגיעים הרי שגם בקריטריון החזר הכספים אנחנו לא נקבל כלום.

יצחק ברנר: אז קודם כל כדאי לציין שזה המספר.

משה גפני: אתה יכול לבודד את מספר המבקרים בשנה האחרונה?

יצחק ברנר: בשנה האחרונה כרגע עוד לא יצא 2003, אנחנו מדברים על 2002.

משה גפני: מה שמעניין אותי, אני בשנה האחרונה, בעקבות פעילויות שנעשו במשק, שכבר לא אופייניות לאינתיפדה, האם זה קרה גם במוזיאונים שאנשים חזרו לבקר.

יצחק ברנר: אנשים לא חוזרים לבקר.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו שמענו בישיבה הקודמת שיש התאוששות.

יצחק ברנר: תלוי איפה.

יצחק ברנר: אני אסיים את הנתונים.

יצחק ברנר: ארבעים ושניים אחוז נובעים בעיקר מתיירות, ועכשיו אני בא לתיירות הפנים.

יצחק ברנר: תיירות חוץ ותיירות פנים.

יצחק ברנר: תיירות פנים נפגעה בגלל זה שפשוט אנשים פוחדים להגיע.

יצחק ברנר: בניגוד לתיאטראות או מוזיקה שאתה בעצם בא לאותה עיר שלך, יש לך איזה בטחון מסויים, ושם אפילו עלה מספר המנויים, הרי שאצלנו צריכים לנוע ממקום למקום, ואז נפגענו פעמיים.

יצחק ברנר: פעם אחת מהפחד, פעם שנייה, אם כבר יצאת, העלות גדלה, מפני שאתה צריך לקחת שומר, מאבטח, אתה צריך לקחת חובש לפעמים, וזה סיפור לא פשוט.

יצחק ברנר: לכן אנחנו ממש נפגענו ישירות, פעם מהמבקרים ופעם שנייה מהתוצאות הנלוות שישנם.

יצחק ברנר: הדבר הנוסף שישנו, בגדול אני מציין, ההחלטה שישנה על כך שרק יום אחד בשנה יהיה יום טיול עד כתות ו', יומיים מו' עד כתה יא' ושלושה עד יב'.

יצחק ברנר: פירושו של דבר שלהורים יש היום לגיטימציה ברורה לא לצאת מעבר ליום הזה לשום מקום, מה שלא היה מקודם בשום פנים ואופן.

יצחק ברנר: אז זה דבר חדש, שפגע בנו הרבה ויפגע בנו בשנה הבאה הרבה יותר.

יצחק ברנר: ואם כבר בוחרים, הרי לאן הולכים, אם בוחרים לטייל במקום המסכן הזה, לא בוחרים לבוא למוזיאון מוכר.

יצחק ברנר: אז פה יש אבסורד, מדינת ישראל משלמת כסף לחמישים ושלושה מוזיאונים, מחייבת אותם לשמור על איכות גבוהה, על מצב אקדמי גבוה, על כל מה שישנו.

יצחק ברנר: אבל המורה בבית הספר איננו יודע את זה, הוא הולך לכל גלריה, לכל מאהל בדואי, ולא נכנס למוזיאון שעל ידו, כי זה יותר זול ויותר אטרקטיבי.

יצחק ברנר: זה צריך לציין שהיום אחד פוגע בנו פעמיים או שלוש פעמים באותו מקרה.

יצחק ברנר: דבר נוסף ישנה הפריפריה.

יצחק ברנר: הפריפריה לא מקבלת, וזה חבריי בודאי יגידו יותר, איננה מקבלת את המשקל שצריך לתת לה על מנת שהיא תשוקם, תקום ותהיה אטרקטיבית.

יצחק ברנר: אנחנו מדברים על ברעם, ועל צפת, ועל ג'ו אלון בלהב ואחרים, לוחמי הגטאות, כל אלה שנמצאים בפריפריה נפגעים, כי נוסף לכל הבעיות שאמרתי, שלא נוסעים רחוק, הרי מה בעצם הקהל שישנו מסביבם, קהל מסביבם שבדרך כלל בערים גדולות איכשהו יכול להגיע, לא יכול להגיע לשם, ושוב יורד המספר.

יצחק ברנר: ובשנים כאלה צריך לתת את הדעת ולתת איזה שהוא מקדם מתקן מיוחד לפריפריה.

יצחק ברנר: הדבר האחרון שהוזכר התקציב שלא מגיע בזמן, שאיננו מאפשר לנו לנהל את הדברים.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.

מל פולישוק-בלוך: עוזי חלמיש, אתה כתבת מכתב מאוד זועק שהמצב- - -

עוזי חלמיש: טוב, אז יש לי כמה מלים לומר.

עוזי חלמיש: תראו, אנחנו נמצאים באיזור, אני מדבר גם בשמם של מוזיאונים בפריפריה ומוזיאונים קטנים בהתיישבות וברחבי הארץ.

עוזי חלמיש: אנחנו נמצאים במקום מרוחק ועונים על כל הפרמטרים שמשרד ראש הממשלה ומשרד החינוך טוענים ששם צריך להסדיר את האפליה המתקנת.

עוזי חלמיש: במה מדובר, אומרים מרחקים של גליל ונגב, אנחנו בפנים.

עוזי חלמיש: אומרים קו עימות או קו של יישובי ספר, אנחנו בפנים.

עוזי חלמיש: אומרים יישובים שיש בהם הרבה עדות או מיעוטים, אנחנו בפנים.

עוזי חלמיש: אומרים שיש מצב סוציו-אקונומי נמוך, אנחנו בפנים.

עוזי חלמיש: אז אני, שמח וטוב לב, פותח את התקציב, ומסתבר לי שיש דו"ח מצויין, שמפרט כל אגורה שאנחנו מקבלים.

עוזי חלמיש: והטענה שלי בתוכנו נשמיע אותה עכשיו, ויחד עם מינהל התרבות וטומי לפיד שר לשעבר ולימור לבנת אנחנו צופים שתוך כמה שנים, שלוש ארבע שנים, יהיה המצב כמעט כמו באנגליה, וכל שנה יתווסף אפס אחד אחוז כדי שנגיע לחצי אחוז מהתקציב הלאומי, ואז המוזיאונים והתרבות בישראל יפרחו, ויורם חטב לא יצטרך להופיע פה ולהגיד שהתרבות מתה.

עוזי חלמיש: אז אני תומך בזה.

עוזי חלמיש: אבל בתוכנו יש לנו מאבק אחר.

עוזי חלמיש: אני טוען, לקחתי את תקציב מינהל התרבות ואני רואה שחברים הכי טובים שלי, מי זה חברים הכי טובים שלי, הם גרים בסביון וברחביה ובהרצליה, והולכים המון להצגות, הם מנויים על הצגות ומחול ומוזיקה, והדודה שלי מסביון נהנית מארבעים שקל לכל מופע מסובסד.

עוזי חלמיש: אני שמח, וטוב לב, ואחרי שהיא גומרת את ההצגה היא הולכת לאכול עוד עוגה באפרופו, ועל זה בסדר, אין לי טענות, אני חבר שלה.

עוזי חלמיש: ומיכה שגריר הולך לחאן הירושלמי גם כן, ומקבל סיבסוד של שמונים שקל לכרטיס.

עוזי חלמיש: ואין לי טענות.

עוזי חלמיש: אני שמח שנותנים להם.

עוזי חלמיש: עכשיו את מי אנחנו מייצגים, משפחה שמגיעה למקום צריכה לשלם עשרים שקל לכרטיס.

עוזי חלמיש: זה הכל.

עוזי חלמיש: אני רואה שאני מסובסד בארבעה שקלים.

עוזי חלמיש: ארבעה שקלים פר נפש.

עוזי חלמיש: ואני שואל מדוע.

עוזי חלמיש: אני לא שואל את לימור לבנת, אני שואל את מיכה ינון , הוא נמצא אתנו פה.

עוזי חלמיש: הוא עושה את החלוקה.

עוזי חלמיש: אנחנו נתפסים לסעיף של העשרים ושניים מליון והשלושים ואחד מליון.

עוזי חלמיש: הסף שלנו כל כך נמוך, כמו מקרי סעד שמקבלים את האלף שקל, תוסיפו להם עשרה אחוז, עוד עשרה שקלים.

עוזי חלמיש: אני מוותר על עשרה אחוז אלא אם כן אני אהיה כמו החאן הירושלמי.

עוזי חלמיש: עשרה אחוז משמונים זה הרבה.

עוזי חלמיש: עשרה אחוז מארבע זה מעט מאוד.

עוזי חלמיש: אני מוכן לתרום מהמוזיאון העני שלי אחוז אחד למען שהקאמרי לא ייפול.

עוזי חלמיש: אבל כשאני נופל, קוויתי וציפיתי שמיכה ינון ואתם והשרה יבואו וישאלו, יש מוזיאון שנבנה יש מאין, שהוא הפנתיאון של המסורת, לוחמי הגטאות ויד ושם ומוזיאון בית התפוצות עשו הסדר מיוחד, אנחנו נופלים מזה שנתיים שלוש מסיבות שונות ומשונות.

עוזי חלמיש: הנה, תראו, מורה מחולון מודיעה לי בגלל חוסר תקציב של בית הספר.

עוזי חלמיש: ואז היא הולכת, כמו שאיציק הסביר, לפרדס בנס ציונה, יש שם מאה חמורים, והיא רוכבת על חמורים.

מל פולישוק-בלוך: לזה התכוונתי.

מל פולישוק-בלוך: אתם אומרים שיש בזה חשיבות ואתם רואים חזון והכל.

מל פולישוק-בלוך: בפועל מקצצים.

מל פולישוק-בלוך: אז מה אתם רוצים שהם יעשו.

מל פולישוק-בלוך: לזה בדיוק התכוונתי.

עוזי חלמיש: אז אני חושב שאת הפער הזה, את האפליה המתקנת הזאת, שאנחנו רוצים בה וצריכים אותה, צריכים להעלות את הרף.

עוזי חלמיש: זה הכל.

עוזי חלמיש: ואז אני אשמח לקבל עשרה אחוז או חמישה אחוז.

עוזי חלמיש: וזה מה שצריך להיות.

עוזי חלמיש: ביום ראשון הקרוב, אני לא רוצה לאיים על אף אחד, אנחנו עומדים לפטר את האוצרת הכי טובה שישנה, שמשרד החוץ הזמין אותה כנציגת המזרח התיכון יחד עם נציג תוניס לארצות הברית וטום פרידמן כתב בכיר ובעל פרס פוליצר יכול לכתוב לנו עמוד שלם בניו-יורק טיימס ולשבח את המוזיאון הבדואי.

עוזי חלמיש: ואני צריך לסגור אותו, מפעל חיים, בשביל להעלות את הרף בשישה או שמונה שקלים.

אבנר גלילי: אני מנהל מוזיאון ההתיישבות ביפעת.

אבנר גלילי: אני שמח שיש פגישה משותפת.

אבנר גלילי: משרד החינוך לפי דעתי ירה לעצמו ברגל.

אבנר גלילי: אנחנו בכנסים שומעים ובמכתבים קוראים ובחוזרים על חשיבות למורשת העם, חינוך לאהבת הארץ, תולדות העם היהודי.

אבנר גלילי: אני למדתי שעושים את זה ברגל.

אבנר גלילי: כשבאים לבקר במוזיאונים למורשת ההתיישבות, רוב המוזיאונים בפריפריה עוסקים בזה ועוסקים שם בחינוך.

אבנר גלילי: לכן כשאמרת חינוך זה במדע, גם באומנות יש חינוך, בכל המוזיאונים הפן החינוכי הוא מודגש מאוד, חשוב מאוד, ולכן החיבור המאוד חשוב של התרבות והחינוך.

אבנר גלילי: בנושא תרבות לא קוצצנו, יש התייחסות ראוייה.

אבנר גלילי: בנושא חינוך אנחנו נפגעים חמש פעמים.

אבנר גלילי: לא פעמיים.

אבנר גלילי: פעם אחת בגלל שהתלמידים לא באים.

אבנר גלילי: למה הם לא באים, אלף להורים אין הרבה כסף.

אבנר גלילי: אבל מעודדים אותם, למי שיש לו כסף אומרים לו אסור לך לשלם, לבית ספר אסור לגבות יותר משמונים שקל לשתי יציאות.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להבהיר דבר אחד, אנחנו אמרנו במפורש, אנחנו לא מגבילים יום יומיים, נאלצנו לצמצם בגלל דרישה של ההורים, ומי שתמך מאוד בקיצוץ היה דווקא יוסי שריד ככל שאני יודעת.

יוסי שריד: בוודאי, משרד החינוך צריך היה לפצות.

יוסי שריד: אני לא חושב שההורים צריכים לשלם בשביל זה.

מל פולישוק-בלוך: אדון גלילי דיבר על זה שהורים שרוצים לשלם אתה לא נותן להם.

אבנר גלילי: ההורים לא משלמים.

אבנר גלילי: יש ירידה בארבעים אחוז במספר התלמידים.

אבנר גלילי: משרד החקלאות, אני בא מהמיגזר החקלאי, יש מושג שנקרא נזקי בצורת.

אבנר גלילי: פה כאשר אנחנו נבדוק, בגלל הוראה של משרד החינוך, בגלל המצב בארץ, אנחנו מקבלים את הקנס הנוסף, של פחות מבקרים, פחות תמיכה.

אבנר גלילי: פה אנחנו מקבלים את העונש השלישי.

אבנר גלילי: התקינה של תמיכה בחינוך היא תקינה מאוד חשובה, פעילות חינוך במוזיאונים היא בעצם, לגבי חלק מהמוזיאונים, ואצלי, יותר גדולה מאשר התקינה של התרבות.

אבנר גלילי: אבל היא מנוהלת בצורה שאי אפשר להתנהל לפיה.

אבנר גלילי: למה, כי מודדים לי כל חודש כמה מבקרים היו.

אבנר גלילי: תקינה נכונה אומרת ממוצע שלוש שנים, ואתה יודע במרץ, לא בינואר, כמה מגיע לך.

אבנר גלילי: היום אני עוד לא יודע כמה מגיע לי.

אבנר גלילי: הודיעו לי פעם שניה, כסף לא הגיע, עוד לא הגיע בגלל אלף בירוקרטיות, ולוחשים שהיום יש משרד האוצר וזה, אולי תהיה תוספת מאוד משמעותית.

אבנר גלילי: היום, שמיני לדצמבר, נר ראשון של חנוכה.

אבנר גלילי: אי אפשר להתנהל ככה.

אבנר גלילי: וזה העונשים הנוספים.

אבנר גלילי: גם במועצה האיזורית בטלו סל מוזיאונים, היה סיבסוד של ביקורים, בתי ספר באיזור כמעט שלא באים.

אבנר גלילי: קרן קרב שינוי את הערכים, יש אוריינות והכל.

אבנר גלילי: כלומר המצב בפעילות חינוכית הוא הרבה יותר גרוע.

אבנר גלילי: עכשיו ההגדרה של פרוייקט, זה לא פרוייקט, זה פעולה שוטפת, אנחנו עוסקים בה כל השנה.

אבנר גלילי: אנחנו מחנכים תלמידים.

אבנר גלילי: כשקוראים לזה פרוייקט זה נותן מצב להבין את זה לפי תפוקות.

אבנר גלילי: פעמיים בשנה ולא שוטף.

אבנר גלילי: משרד התרבות, מינהל תרבות, רבעון ראשון יש מקדמה ומתחילים לנהל.

אבנר גלילי: בפעילות חינוך בגלל שזה מוגדר פרוייקט עד יולי לא קיבלנו כלום, אבל שילמנו למדריכים, שילמנו את כל התקורות.

אבנר גלילי: אז יש דיון על זה, אבל הוא צריך להיות מודע למה שקורה הרבה יותר ממה שקרה עכשיו.

שמחה שטיין: אני מנכ"ל בית לוחמי הגטאות.

שמחה שטיין: אני מצטרף לכל דובריי הקודמים.

שמחה שטיין: אני רק רוצה להעיר ליושבת הראש, בהפרדה בין מוזיאונים למדע ושאר המוזיאונים שנאמר שההבדל הוא בין תרבות לידע, אני לא כל כך מקבל את ההפרדה, אבל לא משנה, כי נדמה לי שאנחנו עוסקים בכל המוזיאונים בחינוך לערכים.

מל פולישוק-בלוך: אני מקבלת את ההערה הזאת בהכנעה.

מל פולישוק-בלוך: אני חוזרת בי בדבריי.

שמחה שטיין: לטעמי אחת הבעיות שאנחנו נתקלים בה זה שהתמיכה לא רק שהיא נתונה אלא כל פעם מצטרף עוד אחד מתחת לשמיכה.

שמחה שטיין: וזאת הבעיה, לא רק של התקציב, שהבסיס התקציבי שלו הולך ויורד וכל פעם אנחנו מצליחים לקבל מתנות, אלא שהבסיס הוא שפשוט אל החמישים ושלושה מוזיאונים מצטרפים עוד ועוד, על פי התקנה, ומה שקורה זה לא שהתקציב גדל אלא פר מוזיאון התקציב יורד בצורה משמעותית.

שמחה שטיין: ומוזיאונים גדולים סובלים מזה יותר.

מל פולישוק-בלוך: כשעשינו את הדיון לפני שבוע על תקציב התרבות בכלל, ואני העזתי להגיד משהו ברוח הדברים הזאת, אז אמרו לי שאני בולשביקית, שאני רוצה לחסל את הפלורליזם בישראל.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שצריך פשוט למצוא את האיזון הנכון.

שמחה שטיין: אני לא נקטתי בשם בולשביזם ואני חושב בהחלט שזאת נקודה שצריך להתייחס אליה.

שמחה שטיין: אין לי פה טענות כלפי אף אחד, אני חושב שאנחנו יושבים בתור משוכנעים, וגם אנשי משרד החינוך יושבים פה, הם בסך הכל מנסים לעזור לנו.

שמחה שטיין: ככה אני קורא את המפה, יכול להיות שהם יגידו לי אתה טועה.

שמחה שטיין: הדבר הנוסף שרציתי לומר, בכל זאת, כשאנחנו מדברים על מספר המבקרים, מוזיאון שהוא בפריפריה אין לו מישהו שקופץ לשעה.

שמחה שטיין: ולכן זה לא מדובר פה על מספר מבקרים פר שעה, צריך למדוד על פי השעות שהוא נמצא שם.

שמחה שטיין: זה פרמטר מאוד משמעותי.

שמחה שטיין: הדבר הנוסף, יש לזה ביטוי, אבל לפי דעתי הוא לא מספיק בקריטריון.

שמחה שטיין: כי בקריטריון יש ביטוי לשעות הפעילות ולגיוון החינוכי, אבל זה לא בכיוון הזה.

שמחה שטיין: יש לי שאלה אחרת, מה קורה עם מוזיאונים שלא נפתחים לאחרונה, אלא הם כבר חמישים שנה, ואנחנו יודעים שמוזיאונים בתקציב רשום הפחת, אבל אין לזה מימוש.

שמחה שטיין: אין איזה תקציב פיתוח שיעודד מוזיאונים,

מל פולישוק-בלוך: הרי יש מועצה ציבורית למוזיאונים, שם יושבים גם נציגים שלכם.

יצחק ברנר: לא.

יצחק ברנר: חוץ ממני כמשקיף אסור לאף איש מוזיאונים להיות שם, ואני משקיף שאסור לי להצביע.

מל פולישוק-בלוך: לנציגי ציבור, לא הצלחתם לשכנע אותם שצריכים לשנות את הקריטריונים?

יצחק ברנר: צריך להיות גם קצת הוגן כלפי המועצה הציבורית.

יצחק ברנר: שינו את הקריטריונים ונתנו תוספת לפריפריה ולמקומות שיש בהם בעיות סוציו-אקונומיות.

יצחק ברנר: אבל מה שאני הצגתי, מה ששמחה מציג, שזה טוב לקריטריונים אבל צריך לקחת ולמצוא את עשרת המוזיאונים שהם בעייתיים, כי הם תמיד יהיו בפריפריה, ולטפל בהם ולתת להם תקציב מיוחד כל שנה.

יצחק ברנר: לא יכולים לשקם, שם צריך לטפל טיפול, קריטריון זה היום יום.

שמחה שטיין: הדבר הנוסף אני אומר, למרות שאני מחייך, אבל אנחנו, לאור המצב של המיעוט של המבקרים, אנחנו הולכים לעשות שינויים דרסטיים, אני לא רוצה להגיד קיצוצים, אבל מאוד מאוד משמעותיים, באנשי החינוך לאור התאמתנו ל-2005.

שמחה שטיין: אבל יש לזה פתרון.

שמחה שטיין: אני רוצה לומר לכם, אני חושב שאולי במשרד החינוך יזמו דברים שמקובלים במקומות אחרים.

שמחה שטיין: אחד, למה לא ניתן פרס למוזיאון המאוזן למשל.

שמחה שטיין: מה שקורה הוא שמוזיאון שמציג את עצמו מאוזן הוא די חושש שיגידו לו איזנת את עצמך, נוריד לך עוד תקציב.

שמחה שטיין: זו דוגמא אחת.

שמחה שטיין: דוגמא שניה, למה שלא נעשה, ואני אומר עוד פעם, אני לוקח את זה מתחומים שיש להם אפיל, אנחנו לא נשמעים כמו התיאטרון והקולנוע.

שמחה שטיין: למה שלא נעשה בהיכל התרבות פרס למוזיאון או לתערוכה או משהו מצטיין.

שמחה שטיין: למה שלא נעשה את זה.

שמחה שטיין: הדבר הנוסף, למה שלא יהיה חוק, כמו שיש חוק עידוד הקולנוע, שנתן חמישים מליון שקל, למה לא נעשה חוק לעידוד המוזיאונים, שיתנו להם לא חמישים מליון, שיתנו להם מאה מליון.

שמחה שטיין: עד כאן, תודה רבה.

יוסי שריד: לשאלתך אני אסביר לך, כי התיאטרון מרכזו הוא בתל אביב, מדובר באנשים מפורסמים, ב"סלברטיס", שבצד העבודה התיאטרלית החשובה שהם עושים הם גם מופיעים בטלויזיה, הם אנשים ידועים, פוליטיקאים רוצים להופיע במחיצתם, ויש פה חיבור בין פוליטיקאים לסלבריטיז בתחום התרבות, ברמה כזאת או ברמה אחרת.

יוסי שריד: ולכן אין לך שום סיכוי להתחרות בהם.

יוסי שריד: זה לא קשור לא לחינוך וזה לא קשור לתרבות.

יוסי שריד: ואני לא אומר לך שום דבר שאני לא אמרתי לאנשי התרבות כאשר הם היו נוכחים כאן.

יוסי שריד: הם השתיתו במדינה עכשיו תרבות של נדבה.

יוסי שריד: הרי גם כאשר אולי נמנעה בחלקה איזו שהיא קטסטרופה זה היה כתוצאה מזה שמישהו הואיל בטובו, כמו במשטרים מאוד לא מתוקנים, לזרוק איזו עצם גרומה, כדי לא לומר עצם רקובה, כדי שאחר כך ילכו ובמסדר הצדעה בצוותא ינשקו את ידו.

יוסי שריד: זו תרבות קלוקלת מאין כמוה, בכלל מישהו מביא את הכסף מהבית, איזה שהוא שר מביא את הכסף מהבית, ממתת ידו?

יוסי שריד: אלה כספים ציבוריים.

יוסי שריד: בין השאר, גם זה נאמר לאנשי התרבות, וכמה מאנשי התרבות הם החברים הכי טובים שלנו, המאבק שלהם הוא מאבק לא רק סקטוריאלי אלא סקטוריאלי שבסקטוריאלי.

יוסי שריד: למשל אם זכרוני אינו מטעה אותי אני לא זוכר שאי פעם הם הזכירו את עניין המוזיאונים.

יוסי שריד: כי הרי הם מדברים בשם התרבות בכללה.

יוסי שריד: עכשיו אני חושב שהתיאטרון הוא אבן ראשה בהיכל התרבות.

יוסי שריד: העמוד התיכון אבל זה לא העמוד היחיד.

יוסי שריד: יש עוד כמה עמודים.

יוסי שריד: למשל המוזיאונים.

יוסי שריד: אבל כדי לא לריב אני רוצה לייעץ ליושבת הראש שלנו את ההצעה הבאה.

יוסי שריד: אני לא חושב שיהיה טעם, ככה נדמה לי, אני לא חושב שיהיה טעם שאנחנו נרשום עוד החלטה שהוועדה רואה בחומרה או הוועדה רואה בדאגה.

יוסי שריד: זה לא מעלה ולא מוריד.

יוסי שריד: כשיש כל כך הרבה דאגות בכלל השוועה עולה השמיימה, מי כבר יכול בכלל לשמוע מי משווע ולמה.

יוסי שריד: אני מציע שהוועדה תמנה ועדה, של שלושה חברים, יכולים להיות גם שניים, לא יצביעו שם.

יוסי שריד: כי אני מתרשם, הרושם הברור מהישיבה הזו שיש קיפוח מובהק של הפריפריה.

יוסי שריד: שאגב קיים אולי גם בתחומים אחרים אבל לא באותה עוצמה.

יוסי שריד: כמה פעמים אפשר להכות את הפריפריה.

יוסי שריד: פעם אחת מכה אותם האינתיפדה.

יוסי שריד: פעם שניה מכים אותם הטיולים של היומיים שלא יכולים להגיע אליהם,

מל פולישוק-בלוך: זה כבר אמרו, אני רוצה לשאול אותך שאלה מעשית.

מל פולישוק-בלוך: הוועדה שאתה מציע אתה רוצה שהיא תבדוק את המצב של המוזיאונים באופן ספציפי?

יוסי שריד: דיונים כלליים, מה שקוראים לא קורה עם זה שום דבר.

יוסי שריד: כי את דיברת על הבירוקרטיה, הבירוקרטיה היא חזקה, מה לעשות, טחנות הבירוקרטיה טוחנות בכוח רב.

יוסי שריד: אני מציע, ננסה גם פעם את כוחנו, זה מבחן מעניין לעצמנו.

יוסי שריד: מכיוון שברור לגמרי שהפריפריה לוקה פה בכל המכות האפשריות.

יוסי שריד: אז אני מציע שאנחנו ניכנס לשיקול הדעת של מי שקובעים את שיקול הדעת, אני מציע שאנחנו ניכנס לפרטי החשבון.

יוסי שריד: זה שחסר כסף באופן כללי זה נכון, ובסדר, אפשר לרשום החלטה, הוועדה רואה בחומרה את קריסתה של מערכת החינוך והתרבות, וגם זה יהיה נכון, כי מערכת החינוך והתרבות בכללותה קורסת.

יוסי שריד: מבחינת הקריטריונים והקצאה מחדש על פי תנאי המציאות ב-2005 – אינתיפדה, טיולים קצרים, ריחוק, אף אחד לא מגיע למוזיאון ג'ו אלון במקרה.

יוסי שריד: הוא לא מגיע במקרה.

עדנה סונודר: אני אשתדל להיות קצרה ותכליתית.

עדנה סונודר: אני לא אכנס לפרטים.

עדנה סונודר: אני פה בכובע של שני מוזיאונים.

עדנה סונודר: אני יושבת ראש של בית לוחמי הגטאות ובית אורי, שניהם פריפריאלים, כל אחד שונה מהשני.

עדנה סונודר: ושל עוד כמה גופי אמנות.

עדנה סונודר: אני גם מכירה את המטריה.

עדנה סונודר: אני חושבת שהבעיה היא שלאורך שנים תקציב התרבות, ואני לא אכנס, אני חושבת שכל נושא התרבות אנחנו כמעט הפסקנו, ותתקן אותי המנכ"לית, כשאני הייתי תלמידה היה חינוך משלים בבתי הספר.

עדנה סונודר: היה מוזיקה, היה חינוך, היה חוג דרמטי.

עדנה סונודר: היום כל הדברים האלה כבר אינם.

עדנה סונודר: אז בעצם החינוך המשלים הוא במוסדות התרבות.

עדנה סונודר: התקציב של התרבות פעם היתה החלטה שהתקציב יגדל ככל שיתווספו גופים.

עדנה סונודר: אז קרה מקרה והלכו על זה לבג"צ והבג"צ הפסיק את העניין הזה.

עדנה סונודר: מתווספים גופים כי זה טבע הדברים.

עדנה סונודר: אבל לא מתווסף תקציב.

עדנה סונודר: התקציב כל הזמן מקוצץ.

עדנה סונודר: עכשיו אם אני מסתכלת על המוזיאונים, אחרי התיאטראות זה הקהל הגדול ביותר.

עדנה סונודר: זה פשוט מצב בלתי אפשרי, שלא לדבר על הצורך בעדכון ופחת, למשל לוחמי הגטאות חמישים שנה, צריך לחדש.

עדנה סונודר: כל הדברים האלה אינם.

עדנה סונודר: ואני אומרת שהמאבק, אני מכירה את החלטות ועדות הכנסת, ובכל זאת כשוועדת כנסת עושה שריר ומטפלת נכון היא יכולה להגיע.

עדנה סונודר: היא יכולה לשבת על ועדת הכספים, היא יכולה לעשות, אם יוסי כבר מציע ועדה, לעשות ועדה משותפת.

עדנה סונודר: לא יכול להיות שתקציב התרבות יקוצץ.

עדנה סונודר: יש גם הגידול של האוכלוסיה, גם הגידול של הצופים, גם הגידול של הגופים האמנותיים, והתקציב קטן.

עדנה סונודר: עכשיו הקריטריונים שמדברים עליהם, בואו נודה, זה קריטריונים שנבנו מתוך מצוקה ולא קריטריונים שנבנו מפני שהמצב כל כך טוב וצריך קריטריונים למדוד.

עדנה סונודר: זה קריטריונים שיעזרו לקצץ ושלא יהיו צעקות בקיצוצים.

עדנה סונודר: ואם כבר עושים איזה שהוא ייחוד אז הוא בכמה קבוצות, על זה שאת פריפריה ועל זה שאת שואה וכו'.

עדנה סונודר: זה לא רציני.

עדנה סונודר: אז אם החוק ייכנס ומתי הוא ייכנס אני לא יודעת.

עדנה סונודר: אבל לא יכול להיות, מה שמוכרחים זה לקבוע הגדלת התקציב ועל זה לשבת ולעשות שריר עם ועדת הכספים, ואנחנו מכירים את הימים שעושים את הסחר-מכר.

עדנה סונודר: ודבר שני בתוך תקציב התרבות מוכרחים להגדיל את תקציב המוזיאונים.

עדנה סונודר: תודה.

גליה גביש: אני ממוזיאון חצר היישוב הישן ברובע היהודי.

גליה גביש: אני נמצאת בירושלים, לא בפריפריה.

מל פולישוק-בלוך: אני רק רוצה לספר שאתמול עשינו סיור בעיר דוד, אנחנו חברי סיעת שינוי, וראינו מה שקורה שם מתחת לאדמה.

מל פולישוק-בלוך: זה פשוט מדהים.

מל פולישוק-בלוך: סיעת שינוי חזרה למקורות.

מל פולישוק-בלוך: ומה שמדהים, ואולי גם מדאיג, שכל מה שהם עושים זה מכספי תרומות.

מל פולישוק-בלוך: ואתם לא עוזרים להם בכלום.

גלית גביש: בתקופת האינתיפדה המוזיאון נפגע לא בשבעים אחוז כמו בכל ירושלים אלא כמעט בתשעים אחוז.

גלית גביש: ההתאוששות מתשעים אחוז היא קשה מאוד.

גלית גביש: בגלל הנזק הזה של האינתיפדה נאלצתי לפטר כמעט את כל צוות העובדים.

גלית גביש: אני עושה עבודה של עשר משרות לפחות, ואני לא מגזימה.

גלית גביש: זו בעיה רצינית.

גלית גביש: במצב הזה אני אפילו לא יכולה להגיע למינימום שנדרש במספר התלמידים כדי לקבל הגדרה חינוכית במוזיאון.

גלית גביש: המשמעות היא שמכניסים אותנו לסד בלתי אפשרי.

גלית גביש: אני לא רואה שיש עדיפויות והמלצות לבוא לביקור במוזיאונים האלה.

גלית גביש: ואפשר לציין כל מוזיאון מה הייחוד שלו.

גלית גביש: זו עזרה גדולה בפרסום המוזיאון.

גלית גביש: ישנו דבר שנקרא בנות שרות לאומי.

גלית גביש: בנות שרות לאומי יכולים לקבל לכל מיני דברים אבל לא למוזיאונים.

רן חדוותי: אני רוצה להגיד, אני כאן יושב ושומע, המקום שלי זה לא המוזיאונים, זה עבודת השדה, ואני באתי לעניין הזה מדבר אחד, בגלל הערך החינוכי הגדול שדווקא אותם מוזיאונים בפריפריה נותנים לתלמיד ולילד בישראל.

רן חדוותי: מה שהם מקבלים אצלנו ואצל כולם, ודרך אגב אני ברצון אזמין את שינוי לביקור אצלנו, לא מתחת לאדמה אלא דווקא למעלה, אני חושב שמה שהם מקבלים אצלנו זה שווה אלף מונים מכל דבר אחר שמתקיים בכתה.

רן חדוותי: והם לא יכולים לבוא, ואני מתמודד יום ויום לאשר כל הזמן שיבואו ילדים ללא תשלום כי אין להם את הכסף.

רן חדוותי: כשאני פותח את הדלת בבוקר אני צריך לחשוב לא רק איך אני פותח אותה היום למדריכים, שצריך לשלם ואת כל הדברים האלה.

רן חדוותי: את הנקיונות עושים לבד.

רן חדוותי: אני צריך לחשוב איך אחרי עשרים שנה אני מחדש את המוזיאון הזה ונותן לו פנים חדשות, ואינני יודע מאיפה אני לוקח את זה.

רן חדוותי: וכשבמסגרת הזו המוזיאון מתחיל בעבודה מתחילים המאבקים עם ראש המועצה האיזורית שלי שדורש ממני ארנונה כי הוא אומר אתה לא מפעל חינוכי.

רן חדוותי: תשעים אחוז מהמבקרים הם ילדי ישראל ואני לא מפעל חינוכי.

רן חדוותי: אני אומר לכם, הדאגה הכי גדולה שלי, בשביל זה באתי לכאן, הדאגה הכי גדולה שלי שיום אחד יגיע, ואני יודע ומכיר את כל האנשים, אני עשרים שנה בברנז'ה הזו, יום אחד פשוט הדלת הזו תיסגר.

רן חדוותי: כי לא נוכל יותר.

רן חדוותי: מהצעד הזה אני מפחד, כי ערך חינוכי ממדרגה ראשונה ילך כאן לאיבוד.

רן חדוותי: ואני מבקש את הטיפול בעניין הזה.

חני וייס: אני ממוזיאון ארצות המקרא.

חני וייס: אני רוצה רק כאן לחדד איזו שהיא נקודה.

חני וייס: גם הנושא של הארנונה, שאותנו כאן בירושלים שוחטים ואנחנו לא מקבלים שום תיקצוב מהעירייה.

חני וייס: זה דבר ראשון.

חני וייס: דבר שני, מוזיאון ארצות המקרא, אני לא יודעת אם יודעים, הוא מוזיאון שהוקם ביוזמה פרטית, של ד"ר אלי בורובסקי ז"ל, המוזיאון עתיר בפעילויות חינוכיות, שהן שילוב של תלמידים יהודים וערבים וכל זה.

חני וייס: מה שאני רוצה להגיד זה שהתיקצוב שלנו הוא פחות מעשרה אחוז לשנה.

חני וייס: שאר התיקצוב הוא תיקצוב פרטי.

חני וייס: המוזיאון קיצץ עובדים, סגר את המוזיאון בשבת, והמצב שלנו הוא אקוטי.

מיכה ינון: רציתי להתחבר דווקא לאחרונים, שלא לקחנו פה בחשבון את הרשויות המקומיות, שהן בעצם היו צריכות להיות כאן בדיון הזה.

מיכה ינון: והם עוסקים בתיקצוב המוזיאונים.

מיכה ינון: כמובן שהם במשבר, כולנו יודעים, אבל זה לא מקרה שאומר מנהל מוזיאון ראשון לציון שהוא צריך לקבל את פרס האיזון, כי עיריית ראשון לציון עומדת מאחוריו באופן מכובד.

מיכה ינון: ולעומת זה רשויות אחרות, למשל ג'ו אלון התנתק מאיזה שהן סיבות מהמועצה האיזורית שלו.

מיכה ינון: כל החיבור הזה צריך לקחת אותו בחשבון כי הוא מאוד משמעותי.

מיכה ינון: דבר שני, זה לדעתי כן הכנסת יכולה לקחת כיוזמה, לפתור בחוק את המוזיאונים מתשלום ארנונה.

מיכה ינון: רוב הרשויות המקומיות לא מסוגלות להתמודד עם תמיכה במוזיאונים, חוץ מכמה עיריות מרכזיות, ואפילו עיריית ירושלים, את הכסף שהיא תומכת במוזיאונים היא מקבלת מתקנת ירושלים לתרבות במשרד החינוך, ובעצם רק תחנת מעבר של כספים,

מל פולישוק-בלוך: נו אז מה, שיעבירו את זה דרך הכיס הזה, אם לא מוצאים דרך אחרת.

מיכה ינון: אז זה דבר אחד, בעניין הארנונה, זה אולי יאפשר להם.

מיכה ינון: דבר אחרון, יש עוד מפעל שלא הזכרנו אותו פה, ובאמת רן חדוותי הוא אחד ממנו, זה השימור אתרים.

מיכה ינון: יש מפעל גדול, שהממשלה החליטה ב-98',

מל פולישוק-בלוך: אתה יודע כמה כסף יש להם?

מיכה ינון: רק אתמול למשל שני מוזיאונים נכנסו לתוך העניין הזה כדי לשפץ אותם כי הם במצב קשה, מוזיאון המאירי בצפת ומוזיאון בחניתה.

מל פולישוק-בלוך: יבורכו.

יצחק ברנר: אני מבקש מהוועדה המכובדת, כל המוסדות תרבות נמצאים על הבמה, אנחנו בויטרינה.

יצחק ברנר: תוציאו אותנו מהויטרינה, שימו אותנו על הבמה.

משה גפני: אני מסכים עם מה שאמר ח"כ שריד, זה קצת צורם, ועוד במצב כזה של קיצוצים, מצמצמים איפה שאפשר ולא איפה שאי אפשר.

משה גפני: המציאות הזאת שמתקצבים הרבה יותר מוזיאונים או מקומות תרבות, שבהם יש אנשים עשירים, זה דבר שפשוט אי אפשר להבין, זה דבר שהוא בלתי מתקבל על הדעת בכל קנה מידה שיתקצבו מוזיאון בסכום קטן, בגלל שהוא בפריפריה, או לא משנה מה הסיבות, ומוזיאון שנמצא במרכז הארץ ומבקרים בו אנשים שיש להם את היכולת לשלם ומסבסדים את אותו כרטיס בהרבה יותר כסף ממה שמסבסדים בפריפריה, לא יודע, חלם היו מתביישים בזה.

מל פולישוק-בלוך: צריך לבדוק את העובדות, וכאן נאמרו דברים שהם קצת סותרים אחד לשני, אני ראיתי גם את הקריטריונים של מועצת המוזיאונים, קריטריונים מאוד מפורטים אבל השאלה היא איך זה מיושם.

מל פולישוק-בלוך: ולכן אנחנו נלך לכיוון של לבדוק את הדברים יותר לעומק.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לומר לכם שאנחנו עושים פה בוועדת החינוך לא מעט ישיבות בנושא תרבות.

מל פולישוק-בלוך: זו הפעם הראשונה, הגדרתי את הישיבה כמוזיאונים, ואתם הגעתם.

מל פולישוק-בלוך: וכל פעם כשאנחנו עושים ישיבה על מוזיאונים, אני יודעת שקשה לכם להגיע מרחוק, אני לא מתעלמת, אבל אתם צריכים, לפחות נציגות שלכם.

מל פולישוק-בלוך: אני אומרת לכם בוודאות, אני לא ראיתי נציגים של אנשי המוזיאונים בישיבות שדנו על תרבות.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להציע לכם פשוט להיות יותר מעורים, כשמדברים על תרבות בכלל, כדי שירגישו אתכם יותר חזק.

מל פולישוק-בלוך: באופן ספציפי אני מקבלת את הצעתו של ח"כ שריד למנות ועדה לנושא המוזיאונים.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת שיוסי שריד יעמוד בראש הוועדה הזאת ואני רוצה להיות חברה בה.