ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 331, 2004-11-17 09:00

מל פולישוק-בלוך: שלום לכולם, אנחנו עוסקים בנושא שהגדרתי אותו תרבות הנהיגה.

מל פולישוק-בלוך: כשדיברתי לפני כמה דקות בטלוויזיה, ענה לי המראיין בתגובה אינסטינקטיבית, זה לא הולך ביחד תרבות ונהיגה, זה בעצם כל העניין.

מל פולישוק-בלוך: איך עושים שתרבות ונהיגה יילכו ביחד.

מל פולישוק-בלוך: קודם כל בכוונה הגדרתי את זה כך, ולא הגדרתי את זה חינוך ונהיגה, משום שאני רוצה שאנחנו נתייחס לא רק למערכת החינוך, שהיא כמובן המרכיב החשוב ביותר ביצירת ערכים ונורמות במדינת ישראל, בכל תחום, גם בתחום הזה.

מל פולישוק-בלוך: אבל אני לא רוצה שנמקד את הדיון רק על מה שקורה במערכת החינוך, אלא מה שקורה בכלל בחברה הישראלית, ואיך אפשר לשנות את התרבות הזאת כשאנחנו נכנסים למכונית.

מל פולישוק-בלוך: אמרתי באותה תכנית, שההרגשה היא שכאשר אנחנו יוצאים למכונית, אנחנו נכנסים לשדה הקרב.

מל פולישוק-בלוך: אם תסתכלו על אופי הנהיגה, וכאן אני מוכרחה לציין, אני חושבת שיש הבחנה ברורה בין גברים לנשים, חלק גדול מהגברים מתנהגים כאילו הם באמת נכנסים לשדה הקרב.

מל פולישוק-בלוך: יותר מובהק שגברים נוהגים כך מאשר נשים, זה לא שכל הגברים נוהגים כך, חלילה.

מל פולישוק-בלוך: אבל יותר גברים מאשר נשים נוהגים בצורה יותר אלימה בכבישים, אם כי יש גם נשים שהן משתלבות יפה מאוד בדבר הזה.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאנחנו צריכים לתת את הדעת על טיפול מערכתי בכל הנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת, ולכן אנחנו נתמקד בצד ההתנהגותי והערכי של בעיות תאונות הדרכים במדינת ישראל, אם כי, אי אפשר להתעלם מהצורך – יש לנו כאן ממשטרת ישראל אנשים - ממשרד התחבורה, אי אפשר להתעלם של חלק מהטיפול המערכתי אסטרטגי, הוא גם הגברת אכיפה למשל, הוא גם שיפור מערך הכבישים, ודברים מסוג זה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה שנשתדל להתמקד בצד הערכי של העניין, בצד ההתנהגותי, בצד התרבותי, או האין תרבות בכבישים.

מל פולישוק-בלוך: כל הקלישאות כבר נאמרו, שאנחנו במדינה לוחצת ולחוצה, ושהאנשים פה לחוצים, הכל נאמר.

מל פולישוק-בלוך: באיטליה – כדוגמה, הייתי שם לא מזמן, נוהגים כמו בישראל.

מל פולישוק-בלוך: אין שם אינתיפאדה, למעט הלחץ בכבישים, וחוסר התרבות בכבישים, אין שם בעיות של כיבוש ודברים כאלה.

מל פולישוק-בלוך: במקומות אחרים שיש בעיות ביטחוניות, ולחצים מסוג אחר, או אלימות אפילו בבתי ספר.

מל פולישוק-בלוך: למשל, בארצות הברית, חסר שם אלימות בבית ספר?

מל פולישוק-בלוך: באנגליה, בבלגיה חסר מקרי אלימות, אפילו לא פחות מאשר אצלנו.

מל פולישוק-בלוך: ובכל זאת בכבישים מתנהגים אחרת.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, זה פתרון קל מדי לדעתי, מעין בלתי מקצועית לומר שבגלל שהמרכבה שלנו היא חסרת סבלנות ואלימה, ויש לנו בעיות ביטחוניות וכלכליות, אז זה בא לידי ביטוי בכבישים.

מל פולישוק-בלוך: אני לא אומרת שזה לא נכון, אבל אנחנו לא נסתפק בלומר רק את זה, זה הרבה יותר מורכב ובעייתי.

מל פולישוק-בלוך: אם אני צריכה להגיד במשפט אחד מה הבעיה שלנו, אני חושבת שזה העניין שלנו, אי שמירת חוק במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: זה יותר בשורש של העניין, כחברה ישראלית שלא שומרת חוק.

מל פולישוק-בלוך: אם תיקחו את המשפט הזה כפתיח, אתם תראו שזה חל בכל מיני דברים, בכל מיני נושאים, וגם בכבישים.

מל פולישוק-בלוך: הזמנו את עמותת "אור ירוק" שמשקיעה הרבה מאוד משאבים והצליחה להחדיר חלק מרעיונותיה לציבור.

מל פולישוק-בלוך: דוד, אתה תישא את הדברים, ואחר כך ידבר ד"ר משה בקר.

מל פולישוק-בלוך: ואחר כך מהגורמים המקצועיים האחרים שישנם פה.

מל פולישוק-בלוך: בבקשה.

דוד סיני: ראשית, אני מצטרף לכל מילה שאמרה חברת הכנסת פולישוק.

דוד סיני: אנחנו נתייחס לדברים שלמדנו, ושהתכוננו עליהם לקראת הפגישה הזאת.

דוד סיני: נעשה זאת בקצרה, אני אתייחס למה שלמדנו על מה שקורה בשש מדינות, בעיקר באנגליה, איך הם עשו שינוי בדיוק בכיוונים שאת הזכרת.

דוד סיני: ואחר כך ד"ר מאיר מנחם ידבר על שינוי תרבותי בנהיגה לצעירים, כדי לנסות לתרום את חלקנו.

דוד סיני: השלב הראשון שהם הנהיגו, זה שלב שהם קוראים לו שלב המודעות.

דוד סיני: הם החדירו את השלב הזה על ידי מערכת מאוד מקיפה ומתואמת של הסברה, של חינוך, וכל המערכות שמתעסקות בזה.

דוד סיני: מערכת החינוך, מערכת החינוך הלא פורמלי בקרב ארגונים שיש להם הרבה מאוד נהגים.

דוד סיני: משרד התחבורה, המשטרה המקומית, המשטרה הארצית, החליטו על מערכת הסברה מאוד כבדה, שהסבירה בנקודות ספציפיות למה זה חשוב לעשות.

דוד סיני: למשל, למה חשוב שלב הליווי.

דוד סיני: באנגליה, הפכו בתוך שלוש שנים את הנהיגה תחת השפעת אלכוהול, אני לא מדבר אפילו בשיכרות, תרבות השתייה שם מאוד מפותחת, ל-non exceptable.

דוד סיני: חברתית זה לא מקובל כיום, זה דבר מדהים, תוך שלוש שנים זה התחיל לקרות.

מל פולישוק-בלוך: Non exceptable, לנהוג תחת השפעת אלכוהול.

דוד סיני: כן, לא מקובל.

דוד סיני: יוצאים מפאב, או שלוקחים טקסי, או שלוקחים את התחתית, או שהולכים ברגל, לא נוהגים.

דוד סיני: זה עוד לפני ששיכורים, לפני שעושים בדיקת אלכוהול עצמית, שאגב, בכל בית מרקחת אפשר לקנות ערכה כזאת בחצי יורו, קנינו עכשיו חבילה של כאלה, אפשר לקנא בהם.

דוד סיני: השלב הראשון היה השלב של הסברה מאסיבית מתואמת על כל אוכלוסיית הנהגים.

דוד סיני: על הנהגים המקצועיים, נהגים של רכב ציבורי כבד, נהגים צעירים וכן הלאה.

דוד סיני: כעבור שנה, העסק הזה היה כבר במודעות, ושנה אחר כך התחיל לתת תוצאות.

דוד סיני: את התוצאות רואים בבדיקות אלכוהול.

דוד סיני: עושים שם 800 אלף בדיקות אלכוהול על הכבישים, רואים שהדברים האלה ירדו תוך שלוש שנים והגיעו לממדים מאוד קטנים.

דוד סיני: השלב השני, אחרי שהציבור כבר מוכן, במקרה הזה ציבור הנהגים, ויש כ-3 מיליון נהגים, הולכים ועושים חקיקה תואמת כדי שיהיה אפשר גם לאכוף את הנושא הזה, אחרי שהסבירו לציבור, ואחרי שהפעילו את מערכת החינוך.

דוד סיני: השלב השלישי, אחרי ששני השלבים הסתיימו, וזה התחיל בערך אחרי כשנתיים, הלכו על אכיפה, אבל אכיפה שאני יכול לתרגם אותה כאכיפה החלטית ומתמשכת.

דוד סיני: כל התהליך לווה במחקר, ולכן אני יכול לבוא היום ולהגיד, שהתוצאות הן תוצאות מרחיקות לכת, הם הורידו כ-50% ממספר ההרוגים והפצועים קשה, הם נמצאים בתכנית של חמש שנים אחרי השלוש שנים הראשונות, צרפת כמוהם או מתקרבת אליהם, דנמרק ויש עוד כמה מדינות.

דוד סיני: באנגליה הם השיגו את היעדים שהציבו לעצמם.

דוד סיני: עכשיו הם נמצאים בהורדה של 40% נוספים, וזה דבר מדהים.

דוד סיני: דרך אגב, הם נחשבים למדינה הכי מתקדמת בעולם.

דוד סיני: חזרנו משם, וראינו מקרוב.

דוד סיני: כל שוטר, או כל מורה, או כל מי שמדברים איתו, הוא מכיר את הדברים האלה.

דוד סיני: זאת אומרת, הם הצליחו להחדיר את זה, וזה כוון ישירות לשינוי הרגלים של שינוי תרבותי.

דוד סיני: אני אסכם את החלק הזה של הנהגים, לפני שנעבור לנהגים צעירים.

דוד סיני: עד כדי כך המצב הוחדר, ולא רק באנגליה.

דוד סיני: בקרטון שיש על העניבה של הפירמה כתוב למטה בשורה אחת, הנהיגה תחת השפעת אלכוהול מסוכנת.

דוד סיני: פשוט לא להאמין, סתם בחנות מקרית, ועוד כל מיני מוצרים כאלה, מוצרי מזון למשל.

דוד סיני: העסק שמייצר אותם גם אליו זה חדר, וגם הוא התערב.

דוד סיני: ברשותכם, ד"ר מאיר מנחם מנהל "אור ירוק לחיים" ידבר על נהיגה של צעירים, ועל הפתרון שאנחנו מציעים.

מאיר מנחם: שלום לכולם, אחד הנתונים היותר מדאיגים זה באמת המעורבות של צעירים, וכשאנחנו מדברים על צעירים אלו צעירים עד גיל 24 בתאונות דרכים.

מאיר מנחם: כאן אנחנו מדברים על פי שתיים וחצי מחלקם היחסי באוכלוסייה.

מאיר מנחם: זה הנתון.

מאיר מנחם: ד"ר בקר כתב על הנזקים, כמה זה עולה למשק, המספרים נאמדים במספרים מאוד גבוהים.

מאיר מנחם: המטרה של התכנית היא לתת מענה לאוכלוסיית הצעירים, ולהקטין את המעורבות שלהם בתאונות דרכים, גם פצועים וגם הרוגים.

מאיר מנחם: כל זה נובע מאחד הנתונים שעלו בכל המחקרים בעולם, בכל מקום שבו הופעלה התכנית למתן רשיון נהיגה מדורג, זה סייעה להפחית את המעורבות של הצעירים בתאונות דרכים.

מאיר מנחם: תכנית מדורגת יכולה להיות כל הגבלה, החל מנהיגה בליווי, איסור נהיגה בלילה, או כל מגבלה אחרת, זה סייע להקטין את המעורבות.

מאיר מנחם: המטרה של התכנית שלנו, של "אור ירוק לחיים" היא לתת כלים.

מאיר מנחם: יש חוק שחוקק בשנת 2,000, החוק לליווי.

מאיר מנחם: היתה תקנה ששונתה לא מזמן בתחילת החודש, ומה שאנחנו בעצם עושים, נותנים את הדרך איך ליישם את התהליך.

מאיר מנחם: איך לתת כלים גם להורים, וגם לנהגים הצעירים לעבור את הליווי.

מאיר מנחם: דרך זה אנחנו מקווים לחולל שינוי בהתנהגות, לפתח חומרים ולטפל בתפיסות מוטעות של נהיגה.

מאיר מנחם: כמובן לאפשר גם להורים, גם לילדים, לתרגם מצבים שלא תורגלו בשיעורי הנהיגה.

מאיר מנחם: הערכה שפיתחנו פותחה בסיועם של כל התחומים, ממשרד החינוך, התחבורה, משטרת ישראל ומורי הנהיגה כמובן.

מאיר מנחם: הפרוייקט כאמור מיועד לקרוב ל-100 אלף נהגים חדשים.

מאיר מנחם: יש כ-113 אלף נהגים חדשים שמקבלים רשיונות כל שנה, מתוכם מספר הצעירים נאמד בין 60 ל-100 אלף, ואנחנו רוצים להגיע לכולם.

מאיר מנחם: כמובן שמעגלי ההשפעה הם הרבה יותר רחבים.

מאיר מנחם: מדובר מעבר לנהג הצעיר, גם להורים שלו, וכמובן למשפחה הקרובה וזה מגדיל את המעגל.

מל פולישוק-בלוך: כמה נהגים חדשים יש כל שנה?

מאיר מנחם: יש כ-113 אלף, מתוכם צעירים מאוכלוסיית היעד שלנו בין 60 ל-80 אלף.

מאיר מנחם: התכנית שלנו נשענת על ארבעה יסודות.

מאיר מנחם: הראשון הוא מערך ההפעלה.

מאיר מנחם: למי שלא יודע, אנחנו יוצרים קשר עם הנהג החדש מייד עם מעבר מבחן התיאוריה.

מאיר מנחם: יוצרים איתו קשר טלפוני, ומלווים אותו לאורך כל התקופה שהוא לומד את שיעורי הנהיגה המעשיים.

מאיר מנחם: סמוך למועד קבלת אישורי הנהיגה, אנחנו יוצרים קשר איתו ועם ההורים, וקובעים מפגש הנחייה אצל אותם נהגים הפרטיים בדרכים.

מאיר מנחם: אנחנו שולחים מנחי משפחה שהוכשר אצלנו.

מאיר מנחם: הוא מגיע אליהם הביתה, ובתהליך קרוב לשעה יושב יחד עם ההורים ועם הנהגים החדשים הצעירים, ונותן להם הסברים איך לעשות את השימוש.

מאיר מנחם: כל התהליך הזה הוא כאמור חינם, לא עולה למשפחות שום דבר, והתגובות שאנחנו מקבלים הן תגובות נפלאות, וההיענות לתהליך מאוד טובה.

דוד סיני: אם תהיה החלטה שרוצים להביא עוד תכנים שלא חשבנו עליהם בעקבות הפעילות של הוועדה בראשותנו, אנחנו ממילא מגיעים לבתים?

מאיר מנחם: אנחנו מוכנים להיות פלטפורמה לכל מסר, או לכל רעיון, או לכל שיטה.

מאיר מנחם: ממילא אנחנו רוצים לשנות את הערכה.

מל פולישוק-בלוך: כל פעם אני אומרת בהרבה מאוד הזדמנויות, גם אתמול אמרתי את אותם המשפטים.

מל פולישוק-בלוך: חושבים שהכנסת היא רק מקום של מחוקקים.

מל פולישוק-בלוך: נכון, זה התפקיד העיקרי שלה, אין ספק.

מל פולישוק-בלוך: אבל הכנסת היא מקום, קודם כל להעלאת מודעות לנושאים, ולא פחות חשוב לחבר סביב שולחן אחד את כל הגורמים שעוסקים בנושא מסויים.

מל פולישוק-בלוך: נתקלתי בהמון תחומים, שכאשר הזמנתי אנשים שלא ידעו על קיומם של השניים, או שידעו ולא נפגשו אף פעם, וזה תמיד מועיל.

מל פולישוק-בלוך: כך שגם בעניין הזה אנחנו משרתים את העניין.

מאיר מנחם: כאמור ההפעלה היא חלק מארבעת היסודות.

מאיר מנחם: היסוד השני הוא ערכת הליווי, כשערכת הליווי מתפתחת כל הזמן.

מאיר מנחם: אנחנו כל הזמן נפגשים עם מערכות שיוצרות חומרים, וגם נצרף אותם.

מאיר מנחם: החלק השלישי, כל נושא השיווק, הפרסום, יחסי ציבור, מאוד חשוב מעבר לחקיקה, שיהיה מערך הסברה תומך.

מאיר מנחם: כאן אנחנו יוצאים בקריאה גם למערכת החינוך ליצור הסברה – יש חוק.

מאיר מנחם: כל עוד שלא מבינים את החוק, או לרציונל החוק לא ברור, יהיה מאוד קשה ליישם אותו.

מאיר מנחם: אנחנו כמובן מבקשים שההסברה תהיה כוללת, לא רק לנהגים החדשים הצעירים, גם כמובן להורים, וגם לרשות האוכפת – למשטרת ישראל שעושה הרבה.

מאיר מנחם: ברגע ששוטרים יאמינו בצורך הזה יהיה הרבה יותר קל לאכוף.

מאיר מנחם: כמובן היסוד הרביעי שמלווה אותנו לאורך כל הפעילות שלנו, זה כמובן המחקר.

מאיר מנחם: כל פעילות שלנו אנחנו מלווים במחקר, מקבלים משוב.

מל פולישוק-בלוך: מי חוקר?

מאיר מנחם: יש לנו מדענית ראשית ב"אור ירוק".

דוד סיני: לפרוייקט הזה אוניברסיטת בן-גוריון בראשותו של פרופסור.

דוד סיני: .. הם עושים מחקר משהו כמו שנה וחצי.

דוד סיני: השלב הראשון של המחקר הסתיים, במרץ נוכל לפרסם את הממצאים הראשונים, אחרי למעלה משנה של פעילות.

דוד סיני: דרך אגב, כולל קבוצות ביקורת של כאלה שהם לא בתוך הפרוייקט.

מאיר מנחם: לקראת סוף החוברת, יצאנו בממצאים ראשוניים של מחקר.

מאיר מנחם: דגמנו דרך מכון גיאו-קרטוגרפיה גם הורים וגם תלמידים, גם מערי ביקורת שעשינו וגם בתכנית שהיתה לכל אזור המרכז והשרון.

מאיר מנחם: בחודש הבא היא תופעל באזור חיפה והצפון, ואנחנו נקווה שמתחילת שנת הפעילות הבאה תהיה בכל הארץ.

מאיר מנחם: הופתענו מהממצאים, משפטים כמו: נהג חדש שנוהג עם אבא שלו, קיבלנו ממצאים מפתיעים גם בקרב בני הנוער.

מאיר מנחם: מחציתם השלימו את זה באמצעות דימויים חיוביים, כמו נהג זהיר, אחראי, פיקח.

מאיר מנחם: אגב, ההשלמה של המשפט היתה גם, נהג חדש נוהג עם אמא שלו.

מאיר מנחם: כלומר, אין כאן שום הטעייה.

מאיר מנחם: כלומר, גם האבא וגם האמא נתפסים לדמויות שניתן להיעזר בהם.

מאיר מנחם: משפט כמו נהג חדש שנוהג בלי מלווה, גם כאן היו דימויים שלילים.

מאיר מנחם: כמו: הם נתפסים כעבריינים, חסרי אחריות, מסתכנים ומסוכנים.

מאיר מנחם: כלומר, יש בהחלט עם מי לעבוד, ופעילות משולבת של חינוך, הסברה ומתן כלים, גם להורים וגם לנהגים הצעירים.

מל פולישוק-בלוך: הם הפנימו את העניין הזה שהם חייבים נהג מלווה?

מאיר מנחם: לגבי החוק אין מחלוקת.

מאיר מנחם: כולם יודעים שיש חוק, והם יודעים.

מאיר מנחם: השאלה היא מה עושים עם זה.

מאיר מנחם: האם לשבת שלושה חודשים בבית בלי ליווי - - -

יהודית גידלי: מספר הקילומטרג' ירד.

מל פולישוק-בלוך: זו אחת הסיבות שהארכנו את משך ועדת הכלכלה, הארכנו את המשך.

מל פולישוק-בלוך: אני רציתי אפילו יותר, ארבעה חודשים, כדי שיהיה להם פחות כדאי להישאר בבית ולחכות שזה יעבור.

מל פולישוק-בלוך: כמה הם יכולים להתאפק.

מל פולישוק-בלוך: מצד שני, אתם עושים עבודה הסברתית יפה מאוד בעניין הזה של הנהג המלווה.

דוד סיני: בסופו של דבר עשינו את זה כהוראת שעה, והכרחנו את המערכת להיכנס למחקר של שנתיים, ולחזור עם תוצאות ולראות מה נעשה.

דוד סיני: זה חשוב מאוד.

מל פולישוק-בלוך: אתם עוד לא יודעים את התוצאות של הפעילות הזאת?

מאיר מנחם: יש ממצאים ראשונים, התגובות חיוביות.

מאיר מנחם: רוב המשתתפים טענו שזה נתן להם כלים וסייע להם.

מאיר מנחם: אנחנו עושים זאת בשני ערי ביקורת גם את רחובות וגם בטבריה, שני קצוות כדי לבדוק את הפערים בין הערים, אם ישנם לאזור שבו חילקנו.

מאיר מנחם: מסתבר שיש פערים מאוד מעניינים, ומסתבר שהערכה סייעה בהחלט לעניין.

דוד סיני: במעורבות בתאונות של נהגים צעירים, יהיו לנו מסקנות ראשוניות על אזור השרון לדעתי, תוך חודשיים שלושה.

דוד סיני: צריכים לאסוף נתונים על המעורבות שלהם.

דוד סיני: אולי אפילו יותר מהר.

דוד סיני: זה היעד הסופי.

מל פולישוק-בלוך: זה ברור.

מל פולישוק-בלוך: אתם בודקים הבחנה בין בנים לבנות בתרבות הנהיגה?

דוד סיני: אם היה אפשר להשקיע את כל הכסף בגורם המוביל בתאונות, לא היו צריכים להשקיע בכלל בדבר.

דוד סיני: את צדקת, זה מדהים מה הפער.

מל פולישוק-בלוך: זה מאוד מעניין, וזה מחזק את התחושה שיש לנו חברה מילטריסטית.

מל פולישוק-בלוך: כנראה שיש השפעה גדולה על הצבא פה, אחרת אני לא יכולה להבין את זה.

מל פולישוק-בלוך: אגב, מתחום אחר, אולי מישהו יודע בתחום הביטוח, יש הבחנה בעלות הביטוח בין בנים ובנות?

מל פולישוק-בלוך: אין שום סיבה שנשים תשלמנה כמו גברים כשהן לא גורמות לתאונות דרכים.

משה בקר: אני אנסה להציג את הדברים בצורה מספיק פלסטית כדי שתראו את הדברים שאני רוצה לומר.

משה בקר: אני אומר את זה כמי שמלווה את המערכת הרבה מאוד שנים, אבל נושא החינוך לפחות מבחינתי, קיבל דחיפה לפחות בכוונה.

משה בקר: כשאני הייתי מופקד על בניית תכנית האב הראשונה, וביחד עם שי, רחל רותם עוד בשנת 1983-1984, שילבנו פרק שלם שמציב יעדים בנושא החינוכי לפיתוח.

משה בקר: כמובן שהנושא נקרא תרבות נהיגה, וזה כולל את שני המרכיבים, תרבות ונהיגה.

משה בקר: גם תרבות קשור למערכת החינוך, אבל הוא קשור גם לתהליכים חברתיים, ובנושא הזה אין שמש בגבעון דום.

משה בקר: זהו תהליך ארוך מאוד, שבו קיבוץ הגלויות במדינת ישראל צריך לעבור איזשהו תהליך שבו מפתח נורמות התנהגות כאלה, שאפשר לקרוא להם תרבות, שאנחנו יכולים להשתוות לאנגליה.

משה בקר: כאשר למשל באנגליה כשאתה בא ואומר, חלק מהתרבות האנגלו-סקסית כוללת את העניין הזה של אדיבות, פירגון ויחס.

משה בקר: אם היום עושים מבצעים למודעות ולבטיחות נוספים, אז לא צריך להתפלא שהם מגיעים להישגים.

משה בקר: לדעתי האתגר שאנחנו צריכים להציב לעצמנו כאן, דרך ועדת החינוך, הוא קודם כל לתת את הכלים למערכת החינוך.

משה בקר: כי חלק ניכר מאותם דברים שאנחנו קוראים להם תרבות, התפתחו דרך מערכת החינוך.

משה בקר: יגישו צדדים ערכיים והתנהגותיים בנוסף למיומנויות וידע, שהוא תפקיד של למידה, יותר מאשר חינוך.

משה בקר: בכל אופן, הייתי מזהיר את עצמנו מהעניין של הניסיון לראות את המלחמה בתאונות הדרכים, בזווית ראייה של הגורם האנושי וההיבט החינוכי, דרך המשפט של: אנחנו לא מקיימים את החוק.

משה בקר: יש לנו בעיה של אי ציות לחוק.

משה בקר: ההתייחסות והזהירות שאני מייחס לנושא הזה, מתקשרת להכרה שבתאונת דרכים אף אחד לא מעוניין להיות מעורב.

משה בקר: כלומר, אין שום תהליך שבו החוק מהווה גורם שבו אתה קובע נורמה ואתה אומר, אם לא נעבור את הנורמה, אנחנו נקיים משהו חיובי שאנחנו רוצים להכניס אותו לתוך החברה.

משה בקר: מפני שתאונת דרכים זה אירוע של מי שעבר את החוק, לפעמים אפילו במודע, לא העריך את העובדה שההתנהגות שלו בפעולה, ונטילת הסיכון שהוא נוטל, תביא אותו לנקודה הזאת, כי להיות מעורב בתאונת דרכים הוא לא היה רוצה להיות.

מל פולישוק-בלוך: לא כל כך הבנתי אותך.

מל פולישוק-בלוך: אם היתה נורמה במדינת ישראל שחוקים צריכים לכבד, אתה חושב שמישהו עוקף מימין, עובר באדום?

משה בקר: יש בעיה.

משה בקר: מערכת החקיקה והמשפט, והפילוסופיה של ההליכים המשפטיים שמנסים אנשי המקצוע ליישם אותם במלחמה בתאונות הדרכים.

משה בקר: דהיינו, חוק, מקיימים שתי בעיות.

משה בקר: החוק הפלילי והנושא של פקודת התעבורה נופל במסגרת החוק הפלילי, כשהיתה תאונת דרכים והוא עבר את העבירה, זה במסגרת החוק הפלילי.

משה בקר: אבל החוק הפלילי מושתת על שני יסודות, יסוד אחד – הכוונה הפלילית, ויש את היסוד השני – המעשה הפלילי.

משה בקר: שתי היסודות האלה בהרבה מאוד פעילות פלילית הן אמת המבחן, האם אפשר לנקוט באמצעי משפטי ענישתי איזשהו כלפי מישהו שעבר את העבירה, בעוד שבנושא של תאונות דרכים, החלק של הכוונה הפלילית שאני עובר על החוק, כי זה יגרום לנזק לתאונת דרכים, זה לא קיים למעשה, בגלל שאין כוונה.

משה בקר: כלומר, יש לנו בעיה כאן של רשלנות, חוסר הבנה, חוסר מודעות, חוסר התייחסות, חוסר איכפתיות, שיקול דעת מוטעה, הרבה מאוד דברים אחרים, אבל אין את הכוונה הפלילית הישירה.

מל פולישוק-בלוך: הבנתי אותך.

מל פולישוק-בלוך: כיוון שאתה מומחה לתחבורה לנושא הזה ולא למשפטים, אני לא אתווכח איתך כרגע.

מל פולישוק-בלוך: אבל יש הרבה מאוד חוקים בחוק הפלילי, כמו למשל הריגה שאין בהם כוונה.

מל פולישוק-בלוך: אף אחד לא הורג.

מל פולישוק-בלוך: אז זה אותו דבר בדיוק, ובכל זאת זה בחוק הפלילי.

מל פולישוק-בלוך: אבל בוא לא ניכנס לזה.

משה בקר: יש מרכיב נוסף לנקודה הזאת שצריך להביא אותו בחשבון.

משה בקר: הרבה מאוד חוקרים שעסקו בצד הזה של החוק, באו ונתנו לו ביטוי, והראו את הבעייתיות שלו.

משה בקר: בחוקי התנועה, לידיעתכם, נהג ממוצע מבצע בין 20 ל-30 עבירות נהיגה ביום.

משה בקר: זה ההצטברות של עבירות תנועה שנהג מבצע.

משה בקר: אני לא מדבר בכמה הוא נתפס, הוא נתפס בחצי עבירה - - -

מל פולישוק-בלוך: כל נהג?

משה בקר: בממוצע אמרתי.

משה בקר: יש התפלגות, יש נהגים שיעשו עשר עבירות, יש נהגים שיעשו חמישים עבירות, וכך הלאה.

משה בקר: בערך 60%-70% של עבירות נעשות בחוסר דעת, מחוסר תשומת לב, לא מתוך מודעות.

משה בקר: כלומר, יש כאלה שהנהג מודע לזה שהוא עובר את העבירה.

משה בקר: בגלל שיש מאסה כל כך גדולה של עבירות תנועה, אני אומר כמרכיב נוסף, ההתייחסות של כל אחד אל עצמו - אנחנו עושים את זה, קורה לנו, כל הדברים האלה.

משה בקר: מכאן מתפתח גם העניין של - אם אני עושה את העבירה הזאת ולא קורה שום דבר, אז זה לא כל כך נורא.

משה בקר: ולכן יש פה בעיה נוספת, מפני שכאשר אתה נמצא בקהל גדול, אומרים, אין גוזרים גזירה על ציבור שלא יוכל לעמוד בה.

משה בקר: בקהל כל כך גדול, שכולם עברייני תנועה, העבריין הוא לא זה שעושה את תאונת הדרכים, אלא זה העבריין שבנו בסיטואציה מסויימת.

משה בקר: לכן אני אומר שגם כאן יש לנו בעיה, מפני שאם במדינת ישראל אנחנו מבצעים, תכפילו 200-300 ימי נהיגה, כפול 30 עבירות ליום, בערך עשרת אלפים עבירות נהיגה אדם מבצע בשנה, כפול שלושה מיליון בעלי רשיונות נהיגה, אתם מקבלים מאסה אדירה.

משה בקר: מהמאסה האדירה הזאת דרך החוק, אנחנו תופסים אולי אחד לעשרת אלפים.

משה בקר: כלומר, פעילות החוק היא לא מהווה אמצעי שאפשר להתבסס עליו.

משה בקר: וזה מחזיר אותנו חזרה לעניין של המשקל של מערכת החינוך לצורך העניין הזה.

משה בקר: הייתי רוצה למקד כמה דברים, כי אין כוונה שיהיו לנו עוד גנראל דה-באטה, על מה כל אחד חושב על המלחמה בתאונות הדרכים.

משה בקר: הנושא הוא ועדת חינוך, והנושא הוא תרבות נהיגה.

משה בקר: הממשלה נתנה את דעתה לדברים האלה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו ועדת תרבות וחינוך.

משה בקר: גם תרבות.

משה בקר: משרד החינוך והתרבות דרך ועדת השרים לענייני בטיחות בדרכים, קיבל החלטות שאומצו על ידי הממשלה.

משה בקר: ובשנת 1993 קבעו כך – זה מסמך שתראי אותו בנספח א' אותנטי של הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: סליחה אתה רוצה להראות את זה?

משה בקר: כן, אפשר, זה יהיה יותר יעיל.

משה בקר: אני מדבר כרגע על החלטת ממשלה, ב-1993 לפני יותר מעשר שנים, למעשה 11 שנה מחליטים: משרד החינוך והתרבות בשיתוף עם משרדי התחבורה והאוצר, יפעלו ליישום תכנית החינוך לבטיחות בדרכים כמקצוע חובה בבתי הספר החל מגן הילדים ועד לכיתות י"ב.

משה בקר: כלומר, באו והכלילו ואמרו יש תכנית לימודים, זה מתחיל בגן הילדים, וצריך להיגמר בי"ב דרך מערכת החינוך.

משה בקר: כל תלמיד ילמד את מקצוע הבטיחות בדרכים בהיקף של כ-30 שעות לימוד מדי שנה, על פי קבוצות הגיל שייקבעו לכך על ידי משרד החינוך והתרבות בתהליך פיתוח.

משה בקר: הכוונה היא, שלאורך כל שנות הלימוד, תלמיד יקבל במערכת השעות אם יש לו 20 שעות או 25 שעות לשבוע, תהיה שעה אחת, כמו שיש חינוך גופני, תהיה שעה אחת בטיחות בדרכים.

משה בקר: מספיק חשוב כמו חינוך גופני שלאורך כל השנה, ולאורך כל השנים יתנו בטיחות בדרכים בהיקף של שעה שבועית אחת.

משה בקר: בכל בית ספר ימונה רכז למקצוע בטיחות בדרכים, אשר יענה מגבול לריכוז ומקצוע כמקובל, ואז גם אופרטיבית ניתנה נדוניה שקובעת, התכנית תיושם במשך תשע השנים הקרובות, החל בשנת 1994 ועד שנת 2002, כאשר כל שנה תתווספנה 1,500 שעות הוראה.

משה בקר: אני רוצה להסביר לגבי הנקודה הזאת, היא מאוד מהותית.

משה בקר: אם יש משהו שאפשר להשיג דרך הוועדה הזאת, זה להעלות חזרה את החלטת הממשלה הזאת על הפרק, כדי להתחיל להפעיל אותה.

משה בקר: בתקופתו של אמנון רובינשטיין, הייתי יועץ של שר החינוך ושל סגן שר החינוך לפיתוח הנושא.

משה בקר: כשאומרים החלטות מהסוג הזה, ואתה רוצה לתרגם את זה הלכה למעשה, אתה מוכרח לפתח איזושהי מערכת.

משה בקר: אתן דוגמה.

משה בקר: החליטו ואמרו, אם הולכים ללמד בטיחות בדרכים בהיקף של שעה שבועית אחת כל שבוע, כל השנה, לכל השנים, אז מה תתחיל ללמד את הילדים עוד פעם תסתכל ימינה שמאלה לפני שאתה חוצה וכך הלאה, איך אתה הולך ומכניס דברים של תרבות, של מודעות, של ידע, של מיומנות בנושא שהולך ללוות אותך לאורך כל החיים שלך במערכת החינוך, שזה לא ישעמם, שיהיה רלבנטי, ושיתרום את תרומתו לפיתוח תרבות.

מל פולישוק-בלוך: יש לי שאלה.

מל פולישוק-בלוך: היקף השעות שנדרש – 13 אלף שעות.

מל פולישוק-בלוך: כמה כיום בפועל יש במערכת החינוך?

משה בקר: אני אתן לך תשובה.

משה בקר: ומערכת החינוך תוכל גם לתת לך נתון עוד יותר עדכני.

משה בקר: כדי לתת את הבטיחות בדרכים בהיקף הראוי בכל כיתה שעה אחת, במערכת החינוך יש 50 אלף כיתות.

משה בקר: זה מה שיש היום.

משה בקר: כ-50 אלף כיתות.

משה בקר: שעה אחת שבועית לאורך כל השנה, אנחנו לא עושים את המכפלה כפול 30 שעות שניתנות.

משה בקר: אנחנו מדברים על 50 אלף שעות שנתיות.

משה בקר: מערכת החינוך היום לדעתי עומדת בסביבות 6,500 שעות.

משה בקר: כאשר בתכנית הזאת דיברו בזמנו על לעלות כל שנה 1,500 שעות לכדי 13,500, זה בערך שליש ממה שמשתמע מההחלטה שבטיחות בדרכים תינתן לאורך כל שעות הלימוד.

משה בקר: שעה אחת שבועית לאורך כל שנות הלימוד, מהגן עד לתיכון.

משה בקר: כלומר, מלכתחילה הגבילו את זה לשליש, מהשליש הזה זה היה 3,000 שעות ועלה עד ל-7,500 שעות בתקופתו של אמנון רובינשטיין, כל שנה נוספו השעות.

משה בקר: היום לדעתי זה חזר אחורנית בסביבות 6,000-6,500 זאת ההערכה שלי.

מל פולישוק-בלוך: רחל רותם, כמה יש היום?

רחל רותם: יש היום חובה בכל כיתות א' כיתות ה' וכיתות י"א חובה.

רחל רותם: זו שעה שבועית בלעדית, גם בגני ילדים, שם לא סופרים את זה כשעה שבועית, כי בגני ילדים זה הרבה יותר משעה וזה חובה.

רחל רותם: מלבד להוראת חובה יש באינטראקציה במקצועות אחרים עם מחשבים, עם ידיעת הארץ, עם אזרחות.

רחל רותם: אנחנו מגיעים היום לפחות ל-20,000 שעות.

רחל רותם: ד"ר בקר שכח להוסיף את המשך ההחלטה, ההחלטה היתה החלטת שלושה שרים, שר האוצר, שר התחבורה ושר החינוך.

רחל רותם: ד"ר בקר שכח להוסיף ששלושת השרים האלה צריכים לתת תקציב לנושא, והתקציב שניתן לאוצר ולמשרד החינוך משנה לשנה יורד לנושא הזה.

רחל רותם: שעה שבועית עולה ביסודי 4,500 שקלים לשעה, ובעל יסודי 5,000 שקלים, כך שפשוט אין תקציב לנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: אני יכולה להתווכח איתך, כי רק עכשיו שמעתי על שש שעות שבועיות לתפילה.

מל פולישוק-בלוך: במקום להתפלל שיהיה שקט בכבישים, אפשר לתת את השעות האלה לנהיגה ולכן אל תאשימו רק את האוצר.

מל פולישוק-בלוך: קודם כל אצלכם בבית, אחר כך אנחנו גם נאשים את האוצר.

מגלי והבה: למה לפגוע בציבור שמאמין וצריך להתפלל?

מל פולישוק-בלוך: למה לפגוע בציבור שצריך לחיות?

מגלי והבה: אפשר לדרוש עוד שעות.

מגלי והבה: את מדברת כאילו אין להם זכויות להתפלל, את מונעת מהם, זה לא גישה.

מגלי והבה: אני לא יהודי.

מל פולישוק-בלוך: תקרא את התקציב של משרד החינוך.

מל פולישוק-בלוך: היום כיתה מקבלת 48 שעות שבועיות בחינוך היהודי החילוני, במגזר הערבי בערך 50, ו-62 במגזר הדתי.

מל פולישוק-בלוך: אז תגיד לי אתה שזה בסדר.

מגלי והבה: אז צריך לתקן.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת יש שעות, והשאלה איך מחלקים.

מגלי והבה: הגישה הזאת לבוא להגיד לאנשים אל תתפללו כי אין שעות – אז להוסיף שעות למה שד"ר בקר אומר זה בסדר.

מל פולישוק-בלוך: אני הראשונה שמבקרת את האוצר.

מל פולישוק-בלוך: אני כל הזמן טוענת שצריך לתת הרבה יותר כסף להרבה מאוד תחומים.

מל פולישוק-בלוך: אבל יחד עם זאת, לא יכול לבוא משרד החינוך כל פעם ולהגיד, אין לנו כסף.

מל פולישוק-בלוך: יש כסף השאלה מה הוא עושה עם זה.

מל פולישוק-בלוך: הוא צריך להגדיר את סדר העדיפויות שלו.

מל פולישוק-בלוך: תאמין לי, שהתפלל כל אחד כמה שהוא רוצה.

מל פולישוק-בלוך: אני האחרונה שאגיד למישהו לא להתפלל.

מל פולישוק-בלוך: בוודאי שהתפלל, מה אני אמנע ממנו.

מל פולישוק-בלוך: השאלה היא מה אנחנו עושים עם הסל המוגבל שיש למערכת החינוך.

מגלי והבה: אל תלחמי עם האמונות של האנשים.

מל פולישוק-בלוך: אני לא נלחמת באמונות של האנשים.

מל פולישוק-בלוך: מה זה שייך.

מל פולישוק-בלוך: למה תלמיד ערבי צריך לקבל רק 49 או 50 שעות בשבוע, מה הוא פחות דתי?

מל פולישוק-בלוך: הוא פחות רוצה להתפלל?

מל פולישוק-בלוך: מה זה שייך אחד לשני.

מל פולישוק-בלוך: תפילות זה תפילות, וחינוך זה חינוך.

מגלי והבה: שיהיה שיוויון לא על חשבון מגזרים אחרים.

מל פולישוק-בלוך: אני מצטערת, ההתפרצות שלי היתה רק מהבחינה הזאת, כל יום נציגים שונים של משרד החינוך באים לשולחן הזה ורק אומרים הם לא בסדר, במקום לפשפש במעשיהם ולבדוק מה אצלם לא בסדר.

מל פולישוק-בלוך: בתקציב של קרוב ל-25 מיליארד שקל, צריך ואפשר לחלק אותו אחרת.

מל פולישוק-בלוך: זה לא דבר של מה בכך.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני אומרת, אתם צריכים לדרוש.

מל פולישוק-בלוך: את אומרת שצריך 50 אלף שעות, אז את צריכה לעמוד בכך שיהיה 50 אלף שעות.

מל פולישוק-בלוך: מאיפה לקחת?

מל פולישוק-בלוך: יש מאיפה.

משה בקר: אני חולק על הדברים של רחל, למרות שהיא נמצאת בתוך הבית, אבל אני ליוויתי את הבית הזה, ואני יודע מה המערכת מסוגלת.

משה בקר: כי אם רחל אומרת כרגע שהמערכת מספקת 20,000 שעות, שזה בערך 40% ממה שצריך כדי לממש את החלטת הממשלה, זה אומר שמתוך 13 כיתות בגיל הגן, ועוד 12 כיתות, 40% מזה כשאנחנו מדברים על סדר גודל של בערך חמש וחצי עד שש כיתות, מקבלות את ה-30 שעות בשנה לאורך כל השנה לכל בתי הספר לכל הכיתות במדינת ישראל לאותה קבוצת גיל.

משה בקר: 5 קבוצות גיל מתוך 13, זה 40%.

משה בקר: אני שואל, כל כיתות א' במדינת ישראל או חלק מהן?

משה בקר: כיתה נוספת ג', כל כיתות ג' במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: א', ה', י"א וגנים.

משה בקר: ארבע קבוצות גיל האלה, כולם מקבלים בכל מדינת ישראל, בכל הכיתות, מקבלים את אותם 30 שעות בשנה?

משה בקר: דבר אחד אני יודע, בשרשרת הארוכה של הגורמים, יש חוליות חלשות.

משה בקר: כשבנינו את התכנית, עמדתי בראש ועדת התכנית, שבאה וקבעה מה צריך ללמד לאורך כל שנות הלימוד, כדי שיהיה ענייני ויתרום לתרבות ולחינוך ולמיומנות.

משה בקר: אחד הדברים שצריך להיות ברור לנו, שצריך להכין חומרי למידה לכל קבוצות הגיל האלה, וצריך להכשיר מערכת שלמה של 5,000 מורים שילמדו 50,000 כיתות.

משה בקר: כל מורה צריך להיכנס ל-10 כיתות כדי לעשות את עבודתו בשעה שבועית אחת, 5,000 מורים כאלה.

משה בקר: משרד החינוך נכנס למערכת מתאימה שבה הוא רצה לעשות את זה די מהר, והיתה לו בעיה.

משה בקר: במקום להכשיר מורים, הוא הלך והכשיר רכזים, במקום במסלול הכשרה כמו שמכשירים מורה לחינוך גופני שמקבל תואר אקדמי על זה, כמו בוינגייט או באוניברסיטה ובמכללה כלשהי, הלך ועשה קורסים מוגבלים לתקופות החופש, והעביר רכזים.

משה בקר: התפקיד שלנו זה תפקיד משנה.

משה בקר: יש כאלו שנושאים על גבם מבחינה מקצועית, אבל חלק ניכר מהרכזים האלה אלה מורים שמלמדים היסטוריה והחליטו שהם רוצים לתרום לבטיחות בדרכים.

משה בקר: לעניות דעתי, היקף הפעילות של הרכזים האלה לא מחליף מורים בפול-טיים ג'וב, ביכולת לעבור מכיתה לכיתה עם הנושא של בטיחות בדרכים עם כל הכבוד.

משה בקר: הנושא הזה של החינוך נעצר, לדעתי אופרטיבית אפקטיבית, אני מאמין שמכסים היום סדר גודל של 6,000-7,000 שעות בלבד על כל המערכת, שלא לדבר על מגזרים כמו במיגזר הערבי, בחרדים, כמעט ולא מגיעים.

משה בקר: יש מקומות שמגיעים, ויש מקומות שכמעט בכלל לא מגיעים.

משה בקר: במערכת יש הרבה מאוד חורים, ואם עושים אפקטיבית אז יגיעו בסופו של דבר לעניין.

יהודית גידלי: כמה צריך?

משה בקר: 50,000.

משה בקר: מרכיב נוסף מתקשר לכל הנושא של תרבות הנהיגה, והנהיגה כשלעצמה.

משה בקר: גם בעניין הזה היתה לי מעורבות ישירה.

משה בקר: שר התחבורה מינה ועדה שהייתי בראשה.

משה בקר: יושב פה אהרון שהיה חבר הוועדה, והוא פיגורה בכירה במשרד הרישוי.

משה בקר: אנחנו הגשנו בשנת 1998 דו"ח שאומר מה צריך לעשות כדי לעשות רביזיה בכל הנושא של תרבות הנהיגה, עם דגש לא רק על הצד של איך אתה מזיז את הרכב ומתמצא בחוקי תנועה, ומצבי התנועה, אלא גם איך אתה מפרגן לאחרים, איך אתה מתנהג בתוך המערכת הזאת, ושם דגש על אותם דברים חשובים.

משה בקר: פיתחנו גם את העניין של הנהג המלווה.

משה בקר: כשאנחנו הגשנו על חצי, ועשו מזה חודשיים.

משה בקר: עשו עוד טעות אחת, בגיל 17 הוא עושה את הטסט, ומקבל רשיון נהיגה ובהערה כתוב שהוא צריך לנהוג עם מלווה בחודשיים הראשונים, עכשיו זה יהיה שלושה חודשים.

משה בקר: אנחנו אמרנו לא, אל תיתן לו רשיון נהיגה בגיל 17, תורידו את הגיל מ-17.5 ל-17.

משה בקר: תן לו היתר נהיגה עם חונך, שהוא ירגיש שאתה עושה לו צ'ופר, נותן לו הזדמנות לנהוג ולהתנסות.

משה בקר: פסלו לו את רשיון הנהיגה, אמרו לא נוהגים תוך חודשיים, בבקשה, אולי ינהגו שלושה חודשים, אולי כן, ואולי לא.

משה בקר: את צודקת, אם את חושבת שהיינו מאריכים לארבעה חודשים, זה היה יוצר לחץ יותר גדול להתחיל לנהוג ולתרגל.

משה בקר: אז יש הרבה מאוד המלצות שהוגשו.

מל פולישוק-בלוך: יש לי שאלה אליך, יש עוד מקום במגירות בממשלה ששמו את כל הדו"חות האלה?

מגלי והבה: אני לא רוצה לדבר על מגירות, אני רוצה לשאול.

מגלי והבה: אתה עשית מחקרים בהשוואה למדינות אחרות.

מגלי והבה: האם במדינות שאתה עשית בהשוואה לאוסטרליה למשל, מערכת החינוך נותנת את מה שאתה מדבר עליו במסקנות שלך, או שאנחנו בישראל חייבים להיות שונים מכל העולם, ואצלנו צריך להיות הכל שונה.

משה בקר: אם תבוא אלי, תראה אצלי בספרייה - יש לי מדף שלם של מערכות חינוך עם ספרי הלימוד בארצות השונות.

משה בקר: מדינת ישראל מבחינת היומרה והיעדים ששמה לעצמה, בעצם החלטת הממשלה הזאת היא אוונגרד.

משה בקר: היא שמה דברים שאתה לא תמצא אותם במדינות אחרות.

משה בקר: משהו שאומר שעת לימוד אחת לאורך כל שנות הלימוד.

מגלי והבה: אתה סותר את עצמך.

מגלי והבה: כשעשית את המחקרים, בשנים שהורדנו את עקומת תאונת הדרכים ב-20% או ביותר, בשנים האחרונות, זה לא הוכח בגלל שעשינו יותר שעות חינוך, אלא בגלל דברים אחרים לגמרי.

משה בקר: אתה נכנס לבעייה אחרת.

מגלי והבה: אל תהפוך את הנושא של התרבות ומרכיב החינוך לגורם החשוב ביותר - - -

משה בקר: אני לא אמרתי הגורם החשוב ביותר.

מגלי והבה: אתה מנסה לצייר פה תמונה של 50,000 שעות.

מגלי והבה: אתה מנסה לצייר תמונה, שאם לא נעשה כך אז נלך לאיבוד.

משה בקר: בתוך הנזק הכלכלי של תאונות בדרכים, 12.5 מיליארד שקל פוטנציאל מרכיב החינוך אם אנחנו נפתח תרבות רצוייה, נורמות התנהגות, וידע ומיומנות, הפוטנציאל הוא בסביבות הורדה של נזק כלכלי כ-3-4 מיליארד מה-12.5 מיליארד האלה.

משה בקר: יש מרכיבים בתשתית, יש מרכיבים במערכת, יש מרכיבים באכיפה.

משה בקר: מתוך 12.5 מיליארד, הפוטנציאל של מערכת החינוך הוא בסביבות ה-3-4 מיליארד.

משה בקר: ההשקעה שמתחייבת כדי להפעיל 50 אלף כיתות, עם 5,000 מורים, מחייבת שבמערכת החינוך יושקע בנושא הזה מיליארד שקל, זה מה שצריך לעשות כדי לקדם את העניין.

משה בקר: כלומר, יש מבחינת ערך תועלת עלות, יש בערך 3 ל-1, 4 ל-1 אם אנחנו נפתח את מערכת החינוך כמו שצריך.

משה בקר: היום הם עומדים בסדרי גודל של 30 מיליון, 50 מיליון, 70 מיליון.

משה בקר: הם ניזונים מכספים שבאים מהרשות הלאומית שגם הם מקוצצים, כך שאנחנו לא רציניים עם הנושא, יותר נכון כן רציניים עם הנושא.

משה בקר: כדי לממש את הדברים האלה, גם בנושא הזה כי הוכנה תכנית, 2002 היה תאריך יעד כדי לגרור יותר את המערכת.

משה בקר: אנחנו מפגרים חמש עד עשר שנים אחרי ההתחייבויות שלנו.

משה בקר: לדעתי, הנושא של החינוך בהחלט צריך לעלות על סדר היום בתוך מערכת החינוך ובכלל.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה לך.

מל פולישוק-בלוך: בבקשה, מר גולדנברג.

פסי גולדנברג: רקע קצר לאלה שלא מכירים את הפעילות שלנו, אנחנו חברה שעוסקת בפיתוח אמצעי הוראה למעלה מ-32 שנה בישראל.

פסי גולדנברג: משווקים את המערכות שלנו בהצלחה ב-42 מדינות, מהן מדינות שקונות אצלנו ידע בנושא של החלת מרכזי למידה לילדים בנושא בטיחות וזהירות בדרכים.

פסי גולדנברג: גם מדינת ישראל בשיתוף משרד החינוך ומשרד התחבורה, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים הקמנו מיזמנים בנושא של מרכזי למידה להכשרת ילדים והטמעת התרבות התעבורתית לילדים החל מהגיל הרך כיתות ג' ד' באמצעים טכנולוגיים מאוד מתקדמים, תוך כדי מעקב אחר ידע המוטמע אצל ילדים.

פסי גולדנברג: התחלנו את זה עוד לפני שרחל נכנסה לתפקידה בתקופתו של ציון שבת.

פסי גולדנברג: ליווינו כמה שנים את הפרוייקט יחד.

פסי גולדנברג: בכל מקרה עשינו פעילות שהתפרסה מספר שנים גם בארץ בצורה יחסית מצומצמת, למרות שהיו רעיונות להרחיב את הפעילות של הפרוייקט.

פסי גולדנברג: עד היום עברו בפרוייקט למעלה מ-22 אלף תלמידים במדינת ישראל בכיתות ג' ד', כאשר שני מחקרים מלווים חיצוניים ליוו את המיזם בישראל, מי שירצה לקבל אותם, נשמח להעמיד לרשותכם, והמחקרים העידו על שינויים מהותיים בהפנמת הסביבה התעבורתית כגורם מסכן.

פסי גולדנברג: התפיסה ההוליסטית שלנו בחינוך נוגעת בנושא של זהירות בדרכים וכל המשמעויות של תרבות הנהיגה, או תרבות האדם בסביבה התעבורתית, כך שזה לא רק הנוהג.

פסי גולדנברג: יש השפעות סביבתיות נוספות, היא נוגעת גם לצד הקוגנטיבי, גם וגם לצד הריגשי ולצד של התובנה.

פסי גולדנברג: מעיסוק בתחום במשך עשרות שנים, החל מגני ילדים, אם אני אשווה את זה היום לחוזה שחתמנו לפני מספר חודשים עם ממשלת סינגפור בתחום הזה, שהיא ממשלה שלוקח לה זמן ארוך להטמיע התנהגויות תרבותיות במערכת החינוך, שמקרינות על כל ההתנהגות התרבותית שלנו, בכל הרבדים התרבותיים של האוכלוסייה.

פסי גולדנברג: אנחנו יכולים לומר דבר אחד, שצר לי שהמילה הזאת לא היתה פה בפתיחת הדיון, והוא נושא האלימות.

פסי גולדנברג: אם נתייחס לאלימות שאנחנו רואים היום, היא פושעת בחברה, פושעת בכביש, במשפחה, בכל הרבדים ללא יוצא מן הכלל, דומני שנוכל לענות רק בהתייחסות לנושא של בטיחות בדרכים ותרבות הנהיגה, התרבות ההתנהגותית בסביבה התעבורתית, לרף ששם המקום הראוי לו, ולא לקמט את הערך של החיים לנושא כספי בלבד.

פסי גולדנברג: אי אפשר לצאת מתוך מסקנה עד כמה הנזק הכספי משפיע על המשק הישראלי בבואנו לשקול את המשפחה השכולה, את אובדן חיים.

פסי גולדנברג: אובדן החיים חייב להיות הערך העליון שלנו בחינוך החל מהגיל הרך ביותר.

פסי גולדנברג: לא ניתן לעשות דיון ברמות גיל כאשר אנחנו רוצים לחנך לערכים.

מל פולישוק-בלוך: אני לא חושבת שמישהו בחדר הזה, ובכל מקום אחר חשב שצריך ללמד ילד בגן הילדים, מה הנזק של תאונות דרכים בהיבט הכספי שלו.

מל פולישוק-בלוך: כשאתה מדבר על ערך כמותי, כספי, אתה במיוחד מפנה את הזרקור למשרד האוצר כדי להסביר להם שלא מדובר רק על החיים שלנו שזה לא מעניין אותם, אלא מדובר על כסף שלנו שזה כן מעניין אותם.

מל פולישוק-בלוך: לכן כל אלה שמדברים על ערכים כספיים, מראים את הערך הכספי, אבל זה לא שייך למשרד החינוך או לכל המערכת החינוכית של העניין.

פסי גולדנברג: לגבי משרד החינוך, אני חושב שמשרד החינוך במשאביו, לפחות ממה שאני עוקב אחריו בשנים שאני פעיל בתחום הזה, עוסק במשאבים מצומצמים, ויכול את הדברים התועלתיים שהוא מסוגל לעשות , למרות שיש לי ביקורת על הדרג.

פסי גולדנברג: לדוגמה, בסמינר למורות אין שעות חינוך בנושא של זהירות בדרכים.

פסי גולדנברג: אם המורה לא מקבלת את ערכי הידע בשלב הכשרתה כמורה, לא תוכל להעביר את זה לילדים גם אם היא תעבור הכשרת ביניים בתקופה יותר מאוחרת בצורה נכונה.

רחל רותם: למה הפרוייקט שלכם לא עובד השנה?

פסי גולדנברג: בגלל התקציב של הרשות.

פסי גולדנברג: בגלל שיצא דו"ח בטיחות על המקום שטרם גובשה ועדה לתקנו.

רחל רותם: למה מחכים?

רחל רותם: פרוייקט נהדר, תמכנו בו, ועד היום הוא לא פועל.

פסי גולדנברג: בגלל הנושא של עיריית פתח תקווה, שאין לה תקציב לעשרות של תלמידים.

פסי גולדנברג: אני חייב לומר עוד דבר אחד, מה שאני מאמין.

פסי גולדנברג: שהחינוך צריך להיות חינוך דומה, בזמן שהייתי נער בנושא של שמירת פרחי הבר.

פסי גולדנברג: המודעות מגיעה גם מהילד וגם מקרינה לגבי המשפחה.

פסי גולדנברג: שיתוף הפעולה הזאת - מדובר בפרוייקט של "אור ירוק" שמגיעים למשפחות מאוד פורה, לעניות דעתי חסר להם את הנדבך של הגיל הרך.

פסי גולדנברג: לא נוכל לשנות את ההתייחסות לתרבות, אם לא ניגע ונתמקד בגיל הרך.

פסי גולדנברג: אני אומר גיל רך זה כיתות גן, א' ג'.

פסי גולדנברג: מי שמבין קצת בפסיכולוגיה, וזו תחום ההתמחות שלנו בחברה, שינויים משמעותיים בנושא של הכשרה רגשית, אי אפשר למעשה לערוך אחרי גיל מסויים.

פסי גולדנברג: אני לא רוצה לפרש את זה עכשיו יתר על המידה.

פסי גולדנברג: לכן הדגש חייב להיות, כיתות גן וכיתות א' ג'.

פסי גולדנברג: כל שאר המיומנויות, הידע וההכשרה יכולה להיעשות בכל גיל וללא יוצא מן הכלל.

פסי גולדנברג: שלב האכיפה הוא שלב חשוב בגיל הזה ברמה של התובנה שהזכרתי קודם.

פסי גולדנברג: המשולש של התובנה עם הצד הקוגנטיבי והצד הרגשי יכול ליצור בסופו של יום נוסחה לקראת ציפייה לדור שונה בעתיד של המשתמשים בסביבה התעבורתית.

פסי גולדנברג: אני אומר משתמש, זה רוכב אופניים, זה הולך רגל, זה נהג, והאדם הפאסיבי שיושב ליד הנהג, שיש לו השפעה מאוד מרובה על התרבות ההתנהגותית של הנוהג עצמו.

פסי גולדנברג: כולכם מוזמנים למרכז שלנו בפתח תקווה, האמונה שלנו שהשינוי חייב להיעשות באחריות של משרד החינוך, בידע של משרד התחבורה, ולחבור ביחד וליצור נוסחה שכולנו נאמין עם נשימה ארוכה שהשינוי לטווח ארוך.

פסי גולדנברג: אני מאמין באכיפה גם על עצמי.

פסי גולדנברג: אני בין אותם סטטיסטיות של הנהגים שעובר איקס עבירות ביום, במודע אני חושב פחות, לא במודע יותר.

פסי גולדנברג: אבל אני חושב שההטמעה ההתנהגותית אילו היתה חלה עלי בגיל הרך, הייתי היום אולי מתנהג שונה.

פסי גולדנברג: לכן גם כאשר משווים את זה עם תרבויות זרות, משווים תרבויות שיוצאים לקונצרט, שרואים קולנוע אחר, שלבושים לעבודה בצורה שונה, שהכסיות בסינגפור הלבנות של מנקי האשפה מייצגות איזושהי אסטטיקה מסויימת.

פסי גולדנברג: תרבות הדיבור, תרבות האוריינות בקשר הבין-אישי עומדים בתור לדוגמה גם במגרש הכדורגל.

פסי גולדנברג: אי אפשר ליצור שינוי כזה בתהליך קצר מועד.

פסי גולדנברג: זו דעתי.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להעיר שני דברים.

מל פולישוק-בלוך: כל ישיבה שקשור למשרד החינוך, אני רואה כמה אני מתחזקת בדעתי שצריך באופן מהיר, מיידי, להפוך את הפירמידה במשרד החינוך.

מל פולישוק-בלוך: משרד החינוך שם את ההדגשים לקראת סוף התיכון.

מל פולישוק-בלוך: שם את המורים היותר טובים שם, את הכסף היותר גדול שם.

מל פולישוק-בלוך: במקום שהוא יהפוך את הפירמידה לגיל הרך, גני הילדים והכיתות הנמוכות.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שזה בא לידי ביטוי בכל תחום.

מל פולישוק-בלוך: היו לנו דיונים על האלימות פה, גם מבחינת ידע, גם מבחינת כיוון בחיים, מכל תחום שהוא.

מל פולישוק-בלוך: ברגע ששמים גננות – אני לא רוצה לפגוע באף אחת חלילה – מבחינת ההכשרה שלהן, והאקדמניזציה, הכל ברמה יותר נמוכה מהמורים היותר טובים שיש בתיכון, מכאן מתחילה הבעיה.

מל פולישוק-בלוך: הבן הקטן שלי שהיום הוא בן 7, לא מזמן היה בגן ילדים, גן טרום חובה וחובה.

מל פולישוק-בלוך: הסייעות של גננת נתפסת אצל הילד כמו גננת לכל דבר.

מל פולישוק-בלוך: תלכו ותראו מי הן הסייעות בגני הילדים.

מל פולישוק-בלוך: מי מחנך את הדור.

מל פולישוק-בלוך: אני מבטיחה, וחס וחלילה שלא ייצא מכאן שאני מנסה לפגוע במישהו.

מל פולישוק-בלוך: אין להן שום הכשרה, אין להן שום ידע, העברית שלהן לקוייה, הערכים שלהן, בקיצור גם מבחינת המשכורת כמובן, המשכורת היא אותה משכורת של מי שמנקה שירותים באיזשהו מקום.

מל פולישוק-בלוך: זו אותה של אוכלוסייה, כי מתייחסים אליהן כאל מי שבא לנקות את השירותים בגן, לנקות אחרי הגננת, אחרי הילדים בסופו של יום.

מל פולישוק-בלוך: אבל מה לעשות, אותה עוזרת שהמטרה שלה לפי משרד החינוך, לנקות את השירותים, היא זו שמחנכת את הדור, ולמשרד החינוך עדיין לא נפל האסימון על העניין הזה.

מל פולישוק-בלוך: אני לא מדברת על גננת שעוברת הכשרה שגם זה לא מספיק.

מל פולישוק-בלוך: תראו מי מחנך אותנו בגיל הזה?

מל פולישוק-בלוך: מפה זה מתחיל.

מל פולישוק-בלוך: אחר כך תראו בכיתות א'.

מל פולישוק-בלוך: איזה מורות מלמדות את הילדים בכיתות א', נכון, יש מורות נהדרות, אבל מה ההכשרה שלהן.

מל פולישוק-בלוך: בכל תחום ותחום אתם תראו את זה.

מל פולישוק-בלוך: משרד החינוך צריך להפוך את הפירמידה ומהר, כי התוצאות הן אחר כך גם 31 במתמטיקה, וכל מה שאנחנו יודעים על המספרים האלה, גם אלימות.

מל פולישוק-בלוך: תראו את מה שקורה בבתי הספר – אלימות, ובכל תחום שהוא.

רחל רותם: מאמר מוסגר לגבי הסייעות.

רחל רותם: הסייעות הן לא עובדות משרד החינוך.

רחל רותם: משרד החינוך באמת מתייחס אליהן כאל גננות, ונותן להן הכשרות, אבל הן עובדות העירייה, הן עובדות הרשויות, הרשויות נותנות להן שכר מינימום ולכן הן מקבלות את המינימום.

רחל רותם: אני באופן אישי מנסה להכניס כמה בנות טובות בתור סייעות, אי אפשר.

רחל רותם: העיריות ברשויות לוקחות חומר פחות טוב.

רחל רותם: כל נושא הסייעות לא באחריותנו, אחריותנו היא ההכשרה, ולכן אנחנו נותנים את ההכשרה.

מל פולישוק-בלוך: בואי נדבר על דברים שבאחריותך.

מל פולישוק-בלוך: כל הזמן שמענו מה לא באחריותך.

רחל רותם: בטיחות בדרכים.

רחל רותם: יושבים פה אנשים יקרים, אבל הם לא יודעים מה קורה בשנים האחרונות.

רחל רותם: במכללות – אנחנו במכללות הצלחנו השנה להכניס חובה בכל מכללה, שכל תלמידה במכללה פרח הוראה, גננות ומורים ילמדו, וייחשפו לפחות ל-12 שעות הוראה בנושא בטיחות בדרכים.

רחל רותם: זה לא הרבה, למגן דוד אדום, לעזרה ראשונה נוספים ל-46 שעות, אבל זה איזשהו הישג, שעת הורעה במכללה עולה 12 אלף שקל.

רחל רותם: שוב, מישהו צריך לכסות את זה.

רחל רותם: הצלחנו להשיג עכשיו 12 שעות הן חובה, בוגרת הוראה וגם גננות.

רחל רותם: בוגרת מכללה לא תקבל תעודה, מבלי שתיחשף לנושא.

רחל רותם: יש לנו גם מגמה במכללת דוד ילין כבר שש שנים - - -

מל פולישוק-בלוך: זה 12 שעות הוראה סך הכל בשלוש שנות לימוד.

מל פולישוק-בלוך: כמה זה בשבוע?

רחל רותם: זה 12 שעות חשיפה.

רחל רותם: יש יומיים מרוכזים, שנה ב' ושנה ג', זה לא שעה שבועית.

מל פולישוק-בלוך: אני בכוונה מראה כמה שזה כלום.

רחל רותם: זה ודאי כלום.

מל פולישוק-בלוך: "אור ירוק" עושים יותר קורסים במשך השנים ממה שאתם נותנים במכללות.

רחל רותם: "אור ירוק" לא עושים יותר קורסים ממה שאנחנו עושים.

רחל רותם: איזה קורסים הם עושים?

מל פולישוק-בלוך: עיון, הכשרות, הרבה יותר מאשר אתם עושים.

רחל רותם: הם לא עושים יותר ממה שאנחנו עושים בשנה.

רחל רותם: אנחנו עושים בכל מכללה יומיים מינימום, ויש 50 מכללות, אז הם לא עושים יותר ממה שאנשים עושים.

רחל רותם: אבל מה שהם עושים, הם עושים מאוד יפה ומאוד טוב, אנחנו מברכים ואנחנו בשיתוף פעולה מלא.

רחל רותם: זה מעט, וזה הישג גדול מאוד, כי זה לא היה מעולם.

רחל רותם: מלבד זאת, יש מסלול במגמה דוד ילין, זו מגמה נסיונית, היא קיימת כבר 5 שנים, וזו השנה השישית.

רחל רותם: כולל מורות מהמגזר הערבי, כי אצלנו המגזר הערבי הוא שווה זכויות לחלוטין, והוא מקבל אפילו קצת יותר כי הוא יותר פתוח לקבל.

רחל רותם: כי הוא קצת פחות עסוק בנושאים אחרים, כמו נושאים שאת הזכרת קודם, ולכן גם לגננות במגזר הערבי, מורות במגזר הערבי יש מגמה מיוחדת להוראת הפעילות לבטיחות בדרכים, קוראים לזה חינוך לתעבורה, מגמה יפה מאוד.

רחל רותם: הבוגרות שלהן יוצאות ומלמדות בבתי ספר.

רחל רותם: יש לנו מעקב אחר הנושא וזו מגמה טובה.

רחל רותם: זה לגבי מכללות.

רחל רותם: לגבי בתי ספר, שוב אני חושבת שזה הישג מרשים ששלוש שכבות גיל מלבד גנים מכוסות.

רחל רותם: אגב, בנך למד בגן?

רחל רותם: אם עכשיו הוא בכיתה א', מעניין לדעת אם הוא לומד.

רחל רותם: כי מה שאמרת לגבי הפיכת הפירמידה, אנחנו אכן עשינו.

רחל רותם: לנו יש תכניות חובה לגנים ולא', תכניות מצויינות.

רחל רותם: אני בשמחה אביא יום אחד את הסרטים ואראה, כל סרט הוא בערך שבע עד עשר דקות מאלפים.

רחל רותם: אנחנו מלמדים את הילד דרך מודעות וגם תנועה.

רחל רותם: ילד בגיל צעיר, הבעיה שלו היא תנועתית.

רחל רותם: קשה לו לעצור, קשה לו לתפוס טווח רחוק של ראייה.

רחל רותם: לכן אנחנו לומדים דרך תנועה.

רחל רותם: אנחנו חוזרים ואומרים, גם בתוך מערכת החינוך, וגם מחוץ למערכת החינוך, שההוראה של בטיחות בדרכים – אנחנו מדברים על תרבות התנהגות, היא גם מחנכת לסובלנות, היא גם מחנכת למניעת אלימות, היא גם מחנכת לקיבוץ זכויות הזולת, לזה שעל ידי לדעת את המירווח ביני לבין זה שעל ידי, ומה זכויותיו.

רחל רותם: לכן אנחנו רואים הצלחות יפות במה שאנחנו עושים.

רחל רותם: את אמרת שהבעיה היא אי שמירת חוק, נכון, זה חלק מהבעיה.

רחל רותם: לדעתנו, הבעיה הגדולה היא פרופורציה בסדר עדיפויות.

רחל רותם: אנחנו פה בוועדת חינוך, וטוב שמדברים על חינוך.

רחל רותם: אמר דוד, ויש מחקרים שמוכיחים את זה.

רחל רותם: השלב הראשון והבסיס צריך להיות מודעות.

רחל רותם: אבל כאשר את באה ומסתכלת על זה תקציבית, למשל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, מועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שמשום מה לא מיוצגת פה, אם כי דוד ואני חברים בה, נותנת 60 מיליון שקל בתקציב 2004 למשטרת תנועה, ו-16.5 לחינוך.

רחל רותם: זאת הפרופורציה וזה המסר שהמדינה מייחסת למשטרה לאכיפה מול חינוך.

רחל רותם: אני רוצה להעלות פה דבר שלא הועלה.

רחל רותם: יושב פה בחור ששאלתי אותו אתם לומדים בטיחות בדרכים, דבר ראשון הוא אמר לי משמרות זהב אני זוכר.

רחל רותם: אתם יודעים שהמשטרה מבטלת את התקנים של משמרות הזהב?

רחל רותם: כל שנה היא מאיימת, עכשיו היא ביטלה.

רחל רותם: אתמול הייתי במשטרה, ועדת אק"ם, אגף קהילה ומשטרה, הם מעבירים את כל הפרוייקט הזה למתנדבים.

רחל רותם: תראו לי אתם מתנדבים שיוכלו להרים את הפרוייקט הנפלא הזה, שחמישים שנה יש לו הוכחות גם במניעת תאונות דרכים - - -

מל פולישוק-בלוך: כמה כסף הם הולכים לחסוך?

רחל רותם: היחידה הזו עולה 6 מיליון.

רחל רותם: הם מקבלים 60 מיליון בשנה, ומבטלים את היחידה הזאת.

רחל רותם: בחיפה היא כבר לא קיימת, בדרום גם כן, בבאר שבע לא קיימת.

רחל רותם: רבותי, איפוא הפרופורציות?

רחל רותם: אני חוזרת ואומרת, דווקא במשרד החינוך, שיש לו בעיות כמו שהזכרת, של ציונים – יש לנו קשיים מאוד קשים מול ועדת דוברת.

רחל רותם: ועדת דוברת אומרת לצמצם מקצועות, בטיחות בדרכים מאז הוועדה שבקר ואני ישבנו בה, עדיין לא הוכרז כמקצוע.

רחל רותם: היום אנחנו נאבקים להכניס אותו לבחינות בגרות, קשה לנו עם זה.

רחל רותם: ועדת דוברת אומרת, נצמצמם את בחינות הבגרות לילדים, תשאלו אם הם מוכנים שיהיה בבגרות, אנחנו אומרים לא בחינה, ציון חובה.

רחל רותם: עדיין לא הכנסנו.

רחל רותם: אבל כן הכנסנו, וזה הישג גדול מאוד למערכת חינוך שהיא מסורבלת.

רחל רותם: כיתה י"א וציון חובה, אומרים לנו החברים שמשום מה אצלם לא נלמד, שאלת אותי כל כיתה, הנה אני שכיתה י"א זה ציון חובה, והמפקחים שלי בודקים את זה.

רחל רותם: אגב, אתה טועה מאוד בעניין הרכזים.

רחל רותם: רכזים זה דבר מאוד חשוב.

רחל רותם: רכז מקצוע יש שישה במשרד החינוך.

רחל רותם: זה שהשגנו לבטיחות בדרכים רכז מקצועי, זה הישג עצום מבחינה מקצועית.

משה בקר: זה לא מספיק.

מל פולישוק-בלוך: היא תסכים איתך שזה לא מספיק.

רחל רותם: בוודאי זה לא מספיק.

רחל רותם: אצלם למשל לא לומדים בכיתות י"א כי אין להם רכז מקצוע.

רחל רותם: אני יודעת את זה, אני נאבקת עם מנהל בית הספר שלהם שיביא רכז מקצוע.

מל פולישוק-בלוך: מאיזה יישוב?

רחל רותם: "אשל הנשיא".

רחל רותם: היום ברוב כיתות י"א, אנחנו ב-80% י"א, זה נלמד עם ציון חובה מי"א למעבר לי"ב.

מל פולישוק-בלוך: עם איזה גורמים את עובדת בשיתוף פעולה?

רחל רותם: אני עובדת בשיתוף פעולה עם כל האנשים הנהדרים שיושבים פה.

רחל רותם: עם "אור ירוק" עם "אנשים באדום", בוודאי שעם משה בקר, פתי שני, עם המשטרה.

מל פולישוק-בלוך: איזה משרדי ממשלה?

רחל רותם: המורים לנהיגה רוצים להיכנס למערכת החינוך.

מל פולישוק-בלוך: זה לא טוב שייכנסו למערכת החינוך?

רחל רותם: הם נכנסו למערכת חינוך בתקופה מסויימת.

רחל רותם: מאחר והחלטנו שזה יהיה מקצוע חובה, המעמד של מקצוע מחייב שמורה ילמד את הנושא, אחרת אתה לא יכול לעשות כלום, זאת עובדה.

רחל רותם: לכן הנושא של ציון בתעודה, והמעמד של מקצוע כמקצוע בתוך כל המפ"מרים, מפקחים מקצועיים, ובתוך המעמד של המזכירות הפדגוגית מחייב.

רחל רותם: אני עובדת עם המשטרה.

מל פולישוק-בלוך: מה היה אסון אם המורה היתה עובדת בשיתוף עם מורה לנהיגה?

רחל רותם: אגב, יש מורים לנהיגה שיש להם תעודת הוראה והם מלמדים.

רחל רותם: אני הצעתי מזמן לארגון מורי הנהיגה, בואו נארגן לכם קורס ב"דוד ילין" שנה תקבלו תעודת הוראה.

רחל רותם: יש פה מורי נהיגה שמדברים עברית שגויה.

שי ברק: גם מורים בתיכון שלא יודעים עברית.

רחל רותם: אין.

שי ברק: בוא נגיד שיש מורים בתיכון שלא יודעים לנהוג, הם מלמדים נהיגה, מוסיקה, התעמלות.

רחל רותם: אגב, למורי נהיגה היתה אתית, שכאשר הם נכנסו לבית הספר, הם גם עשו פרסומת של הדברים שלהם.

דוד סיני: כל נהג במדינת ישראל עובר דרכם, זה פוטנציאל ענק וצריך לחשוב על זה, קודם כל כלפי תלמידי הנהיגה.

רחל רותם: לגבי הערכה של "אור ירוק", היא ערכה מצויינת.

רחל רותם: היא מאוד חשובה, נכנסה לנישה מאוד חשובה של הורים ילדים.

רחל רותם: מאוד קשה להגיע להורים, אנחנו מנסים, עובדים על זה.

רחל רותם: אור ירוק מתחילה לחשוב על פיתוח וקו נוסף לגיל הרך לעניין של הורים ילדים.

מל פולישוק-בלוך: למה הפסקתם לעבוד איתם?

רחל רותם: לא הפסקנו, הם לא קיבלו אישור בטיחותי.

רחל רותם: העבודה שלהם נהדרת.

רחל רותם: המתקן הוא מתקן נפלא, לא קיבל אישור בטיחותי.

רחל רותם: אנחנו שולחים ילדים לכל מיני מיתקנים.

רחל רותם: למשל יש מתקן לאופניים, מגרשי הדרכה.

רחל רותם: אנחנו חייבים לקבל אישור בטיחותי של כל מיתקן.

קריאה: הבעיה היא תקציב בעיקר.

קריאה: לדוגמה, המרכז החדש שלנו אין מספיק כסף לרכוש אותו.

ישראל זינגר: כדי לא לחזור על דברים שנאמרו, שינוי תרבות הנהיגה, שם השם הנכון.

ישראל זינגר: כמובן שקיימת חלימה בין התנהגות בכיתה בבית לבין התנהגות בכביש.

ישראל זינגר: רק שהתוצאות בכביש הם יותר הרסניות.

ישראל זינגר: שינוי דרסטי צריך לעשות מהיסוד, גם את זה אמרו כאן, במערכת החינוך בפלטפורמה נכונה.

ישראל זינגר: כמי שעוסק הרבה שנים כמנהל בית ספר במערכת החינוך, אני לא מסכים עם שניכם לגבי עניין שחסר כסף לשש שעות.

ישראל זינגר: אני רוצה לתאר פן שלא הוזכר כאן.

ישראל זינגר: תלמיד שומע, אני קצת מגזים, צריכה להיות ליבא ערכית כמו שיש ליבא לימודית.

ישראל זינגר: תלמיד יקבל שעה במניעת אלימות, שעה במניעת סמים, מניעת אלכוהול, בטיחות בדרכים וכך הלאה.

ישראל זינגר: הוא לא יידע לחבר לבד, בטח לא בגיל הרך.

ישראל זינגר: מה שצריך כהמון תכניות, יש כספים ויש נוסחים שונים.

ישראל זינגר: אז אם נזכיר רק שני נושאים שפחות או יותר דובר מבחינת הכנה התיאורטית שקיימת רק בשמות אחרים, פה דובר על סבלנות, סובלנות, דחיית סיפוקים, ללמוד איך להתמודד עם כעסים.

ישראל זינגר: אני חושב שריאורגניזציה בתכניות השונות שיש בהם הרבה שעות, עשרות אלפי שעות, לא תדרוש לעניות דעתי, צריך לבדוק את זה לפחות, תוספת של שעות.

ישראל זינגר: כי הרבה שעות בכל הדברים זה רק יבלבל את התלמיד וכך לא יושג האפקט.

ישראל זינגר: הוזכרו מורים לנהיגה.

ישראל זינגר: אני חושב שנושא של לימוד מעשי שקיים במספר בתי ספר, יש לו חשיבות גדולה, ונעשה גם פיילוט בבית ספרי עם כל הרשויות שהוזכרו כאן.

ישראל זינגר: כמובן עם ההורים כדי שההיבט האתי אכן יקויים, ועם "אור ירוק", המשטרה, ועם הרשות הלאומית, ניתן לעניות דעתי, כן לנסות פיילוט במספר מקומות של לימוד מעשי, כמובן לא בתחילת הדרך, בסוף הדרך, כדי שגם ההיבטים הללו אכן יהיו בפני אלה שמחר הולכים לכביש.

ישראל זינגר: לגבי ערכת ההדרכה, זה רעיון מצויין, ובכלל מעורבות הורים והשפעת הילדים על המבוגרים, זה המרכיב החשוב.

ישראל זינגר: אם תוכלי לקדם את נושא הפיילוט בצורה זו או אחרת עם משרד החינוך גם המעשי, אז גם לגבי הערכה ההורים יצטרכו לעבור הדרכה, לא רק לקבל אותה שזה דבר נפלא, אלא הדרכה איך ללמד את הילדים בנקודה זאת.

ישראל זינגר: לסיום אני חושב שאם נשכיל ללמד את תרבות התנהגות ודרך הארץ, אז כמו שנאמר פה, זה שינוי פני העתיד.

רות קופינסקי: אני רוצה להתייחס למשפט שאמר מר גולדנברג שלא ניתן בחינוך לדלג על רמות גיל.

רות קופינסקי: אני אכן חושבת שלעצב דפוסים של התנהגות, ובוודאי להטמיע אותם או להפנים אותם לאורך שנים לא ניתן להתייחס לזה בזריקות מרוכזות אחת לחמש שנים.

רות קופינסקי: אז פעם כיתה א', פעם כיתה ה', פעם כיתה י"א.

רות קופינסקי: הדפוס הזה של גישה היה מקובל גם בנושאים חברתיים שונים של משרד החינוך.

רות קופינסקי: הגענו למסקנה שאם רוצים להטמיע גישות, לעצב ערכים וכו', צריכה להיות פעולה שנמשכת לאורך כל השנים.

רות קופינסקי: לכן אני חושבת שעדיף היה להקצות מספר שעות במספר תכנית שלמה שאני עדיין לא ראיתי אותה, תכנית שמתייחסת להיבטים שונים של התנהגות וידע ומיומנות שחשובות לאדם.

רות קופינסקי: למשל צרכנות – חשוב מאוד להטמיע את זה, צרכנות כלכלית נבונה לאורך כל השנים.

רות קופינסקי: בוודאי שאלימות, בוודאי שסמים ואלכוהול, ובוודאי שהתמודדות במצבי משבר ולחץ וכו', תכנית שתתחיל מגן הילדים, תסתיים בי"ב, תיבנה באופן ספיראלי רובד על רובד, לא צריך להקדיש שנה שנתית שכל השעה הזאת ידברו רק על הזהירות בדרכים.

רות קופינסקי: אני מעדיפה שיוקצה מגרש מסויים, מספר שעות, אבל כל שנה, ולפי תכנית שרואה את ההתקדמות משנה לשנה, אינה חוזרת על נושאים ומתאימה לגיל ולהתפתחות של התלמידים באותם שלבים.

רות קופינסקי: אני חושבת שיש לזה אפקטיביות רבה יותר, וזה לא יקרה תוך שנה-שנתיים-שלוש, אבל לאורך ימים אני בטוחה שזה יתן תוצאות.

רות קופינסקי: מהנסיון שלי כמנהלת תיכון בכיתה י"א חינוך תעבורתי אכן הזמנו על חשבוננו מרצה שהביא סימולטור והציג בפני התלמידים מצבים בכביש ונתן להם לפתור את הפתרון שלהם, ואז הם ראו מה יכול היה לקרות, אילו תאונות היו יכולות לקרות, איפוא שיקול הדעת שלהם היה לקוי.

רות קופינסקי: שמעתי תלמידים שבאו ואמרו לי, אמרתי גם לאבא שלי אחר כך כשנסעתי איתו כך וכך.

רות קופינסקי: מה שכתוב בחוברת שראיתי רק עכשיו, התנסות במצבי נהיגה שאינם מתורגלים לשיעורי נהיגה.

רות קופינסקי: אני חושבת שזה מאוד חשוב.

רות קופינסקי: יכול להיות שגם בתכנית ההכשרה של נהג, לפני שהוא מקבל את הרשיון שלו, צריכים להכריח אותו לפחות פעם פעמיים להתנסות בסימולטור או במגרשים שמדמים מצבי התנהגות לא שיגרתיים.

מל פולישוק-בלוך: היה צריך להיות פה טופוצ'ניק, אני לא יודעת אם מישהו מכם מכיר אותו.

מל פולישוק-בלוך: הוא היה צריך להציג את הפן מאומניות הנהיגה.

מל פולישוק-בלוך: מורי נהיגה מלמדים לנהוג על הכביש בתנאים מסויימים, אבל מה שתיארת במצבי לחץ, במצבים מסויימים, מצבים לא צפויים בגשם.

מל פולישוק-בלוך: יש פיתוח כל מיני תכניות בתחומים האלה, אני לא רוצה להיכנס לזה כרגע, אבל זה צד נוסף שלא הזכירו אותו פה, וחבל שהוא לא הגיע, אבל זה מסוג הדברים שצריכים לשים דגש על נהגים שכבר נוהגים, זה לא על מערכת החינוך.

חנן אהרון: בעניין הזה במסגרת הוועדה שד"ר בקר עמד בראשה, התחום הזה של נהיגה במצבי לחץ ובמצבים מסוכנים, יש החלטה להקים מגרשי הדרכה בכנסת, עובדים על זה, בתהליך הקמה, אני לא יודע כמה זמן זה יקח.

חנן אהרון: אבל הנושא הזה של להכשיר אותם בתקופת היותם נהגים חדשים, במגרש הדרכה, עם כל המצבים שהם לא יכולים לחוות אותם בזמן לימוד הנהיגה, כמובן שגם זה ניקח בחשבון.

חנן אהרון: אני לא רוצה לחזור על דבריהם של קודמיי בכל נושא התרבות, אבל זה לא רק משרד החינוך, לא הכל בגיל הגן והלאה, כי הנהג הזה שמגיע אלינו לתהליך הכשרה הוא תבנית נוף רכבו של הוריו, ברכבם של הורים, שם הוא רואה הכל, הוא לא מנותק מזה, אי אפשר לעצב אותו מחדש.

חנן אהרון: כבר עשר שנים שהוא נוהג עם ההורים, הוא הפנים הרבה דברים, הוא קלט אותם, והוא מתנהג כך.

מל פולישוק-בלוך: הלוואי והילדים שלי היו מתנהגים כמו שאנחנו נוהגים.

מל פולישוק-בלוך: אתן דוגמה.

מל פולישוק-בלוך: שמירת מרחק.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שזו אחת מהמחלות של הדור הצעיר.

מל פולישוק-בלוך: הם כל הזמן נדבקים לזה שלפני בצורה נוראית, וזה מראה על חוסר סבלנות.

מל פולישוק-בלוך: זה לא אומר שהם ראו את זה דווקא בבית.

חנן אהרון: הם רואים את זה.

חנן אהרון: לא אמרתי כל ההורים, אנחנו גם כנהגים יודעים איך נוהגים.

חנן אהרון: הילדים יושבים לידינו ואנחנו מכירים את זה.

חנן אהרון: יש ילדים טובים.

חנן אהרון: אני לא רוצה להיכנס לעניין של תרבות.

חנן אהרון: אנחנו במשרד התחבורה אחראים על החיים, נפגשים איתם בתהליך הכשרה ואפשר להכין תכניות, ובעניין הזה יש דו"חות.

חנן אהרון: אמרת שמכניסים את זה למגירות, אז בל נשכח שמשרד התחבורה משנת הוצאת הדו"ח ב-1998, מאמצים בטיפין טיפין את הדו"ח הזה.

חנן אהרון: התחלנו עם הורדת הגיל, עם הליווי, לאט לאט זה ייכנס וזה יקח שנים, צריך להתייחס לעניין.

חנן אהרון: אני לא זורק הכל על האוצר, אבל היה פרוייקט של חינוך תעבורתי בכיתות י"א, נתנו להם צ'ופר, זה היה הקשר איתנו, של מבחן תיאוריה.

חנן אהרון: שולחים אליו את הבוחן לבית הספר אחרי הצהריים, במקום לעמוד בתור במשרדי הרישוי, באיזשהו מקום זה צ'ופר וזה כדאי.

חנן אהרון: זה הופסק בשנה האחרונה, נדמה לי שבאוצר נתנו הסכם שהכסף הזה יילך לבוחנים.

חנן אהרון: אני לא מבין למה, אני לא יודע, זה רק דוגמה.

חנן אהרון: הדבר הזה הולך וגווע, כי לתלמיד אין מוטיבציה לבוא.

חנן אהרון: מבחן תיאוריה אפשר ללמוד בבית יומיים לפני כן, ולעשות מבחן, לא צריך ללמוד 30 שעות במערכת החינוך.

מל פולישוק-בלוך: למה משרד האוצר צריך להתעסק באיך משרד החינוך מלמד- - -

חנן אהרון: צריך לשאול את נציג האוצר.

חנן אהרון: אישרו את התקציב של מועצת הרשות, אבל נציג האוצר אמר שהכסף הזה לא הולך לבוחנים.

רחל רותם: פארדוקסלית יש היום יותר לומדים.

רחל רותם: דווקא מאז שהפרידו בין המבחן שכל ילד עושה בעצמו.

חנן אהרון: אני טוען שצריך לחייב אותם בלי שום קשר למבחן.

רחל רותם: יש ציון בתעודה, לא צריך מבחן תיאוריה.

חנן אהרון: כמובן שכל תהליך ההכשרה הוא תהליך חשוב, המיומנות הטכנית וההכשרה המקצועית, הדברים האלה נעשים.

מל פולישוק-בלוך: אתם מכשירים את מורי הנהיגה?

חנן אהרון: בהחלט אנחנו מכשירים אותם, יש סף גבוה מאוד.

חנן אהרון: הם צריכים לעבור את מכון "הדסה" וגם בקורס עצמו עם קרוב ל-550 שעות, כמובן שתמיד אפשר לשפר וניתן לעשות.

חנן אהרון: הרף הוא גבוה, והסינון הוא גדול.

מל פולישוק-בלוך: מדי שנה אתם דורשים חידוש של איזה קורס או משהו?

חנן אהרון: בשנתיים האחרונות יש חובה לכל מורה נהיגה, זה התנאי לחידוש תעודתו, לעבור השתלמות.

חנן אהרון: הם עוברים את זה פעם בשנה וזה חובה, ואכן כולם עברו את ההשתלמות.

מל פולישוק-בלוך: יש שם דגש על התחום - - -

חנן אהרון: אנחנו מחליפים את הנושאים.

חנן אהרון: יש דגש של חידושים בדיני תעבורה, נושא של ממצאי המחשה, או דברים אחרים.

חנן אהרון: למשל אלכוהול - איך להסביר את זה.

חנן אהרון: את מורה הנהיגה מכשירים מקצועית.

חנן אהרון: אנחנו אומרים איך לעבור טסט, אני לא אומר כולם, כך זה נראה גם מצד התלמידים איך לעבור את הטסט, וזה לא נכון לעשות את זה כך.

חנן אהרון: בבית הספר לנהיגה העתידי, יש עכשיו ועדה במשרד התחבורה, בראשות מנהל האגף.

חנן אהרון: הולכים על העניין הזה שמורה הנהיגה גם יתן שיעור מעשי, אבל הוא יעשה לו שיעור בבית הספר שמסביר לו את ההגיון שעומד מאחורי החוק, איך לעשות את זה נכון, ואז לצאת איתו לשטח.

חנן אהרון: שיעור עיוני בצד שיעור מעשי יכול להיות חשוב.

חזי משיטה: מהדברים ששמעתי פה, מתברר שהמשטרה נאלצת להתמודד עם האוכלוסייה שאי אפשר לחנך אותה מחדש, וכאן המשטרה נכנסת לתמונה.

חזי משיטה: המשטרה זו אכיפה לחינוך לטווח קצר.

מל פולישוק-בלוך: אתם מהצד של המקל.

חזי משיטה: אנחנו בצד של המעלולים של הנהגים בכבישים.

חזי משיטה: המטרה של המשטרה להתרכז בליבא של הנהגים שאנחנו קוראים להם עבריינים סידרתיים, שחוזרים על עצמם.

חזי משיטה: זה מתבטא באוכלוסיית הפסולים, חוזרים כל פעם לכביש.

חזי משיטה: תפסנו לפני שבועיים על פי מודיעין ממוקד נהג שדרס בשנת 1989 שני ילדים למוות, זה פורסם בעיתונות.

חזי משיטה: היחידות שלנו מאתרות את אותם אנשים ויושבות להם על הזנב.

חזי משיטה: עוד לפני שהם מתחילים לנהוג, מאתרות אותם ומביאות אותם לבתי המשפט, וכך הנהיגה שלהם בשטח נמנעת.

מל פולישוק-בלוך: יש לי שאלה אליך, מהיום שבן אדם פוגע במישהו, הורג, פוגע קשה עד שהוא נשפט, כמה זמן לוקח?

חזי משיטה: תלוי על איזה עבירה.

מל פולישוק-בלוך: זה תלוי לפי העבירה או לפי התוצאה.

מל פולישוק-בלוך: אדם נהרג בתאונת דרכים, כמה זמן מהיום שזה קורה עד היום שהוא נשפט?

חזי משיטה: זה תלוי בפרקליטות.

חזי משיטה: החומר מאצלנו יוצא לא יותר מחודשיים, עובר לפרקליטות.

חזי משיטה: זה לוקח מספר חודשים עד מספר שנים.

מל פולישוק-בלוך: לא נראה לכם שאם היה קשר יותר הדוק בין האירוע לבין הענישה זה היה קצת עוזר?

חזי משיטה: שלושת האלמנטים גם בעולם.

חזי משיטה: ההשפעה על תרבות הנהיגה, הטייטל של הטיעון, זה ההסתברות להיתפס וזה אנחנו.

חזי משיטה: הסמיכות בין העבירה למשוב של המערכת שאוכפת וחומרת העונש.

חזי משיטה: ככל שחומרת העונש מתאימה לסוג של העבירה, כך המחקרים מראים שההשפעה יותר גדולה על ציבור הנהגים.

חזי משיטה: זה נכון.

יהודית גידלי: כמה מקבלים על הריגה?

חזי משיטה: שנה אחת.

דוד סיני: הם לא נשפטים על הריגה בגלל סיבה פרוזאית.

דוד סיני: כדי שבפרקליטות מישהו יכין תיק על הריגה הוא צריך לעבוד על זה כמעט שנה.

דוד סיני: אין להם כוח אדם לפרקליטות, זה מה שהם אמרו.

דוד סיני: ולכן נהגים שהורגים אנשים לא נאשמים על הריגה, זה דבר מאוד נדיר שנהג נאשם על הריגה.

חנן אהרון: בחוק התחבורה היבשתי אנחנו מנסים לשנות את זה לשבע שנים, להכניס שם בחקיקה שיהיה כמו בהריגה פלילית שבע שנים, לא שנה אחת כמו שזה קיים היום.

משה בקר: אני יכול להעיר בנתונים.

משה בקר: אני מרצה לשופטים על הנושאים האלה.

משה בקר: בערך לשנה מתקיימים כ-300 הליכים משפטיים בתאונות קטלניות.

משה בקר: אולי לעשרה אחוז מהם יש אשמה בהריגה.

משה בקר: מרבית המקרים זה גרם מוות ברשלנות, כך הדברים מוגדרים.

משה בקר: הרבה פעמים בעסקות טיעון מחליפים את ההריגה בגרם מוות.

משה בקר: זה מה שקורה במערכת, כי בהליכים המשפטיים בהריגה, בגלל שהעונשים יכולים להגיע לשבע שנות מאסר, יש התחפרות רצינית של הצדדים, ואלו הליכים שלוקחים לפעמים שנה, שנתיים, שלוש ארבע שנים, הליך משפטי שכבר הגישו את האשמה.

מל פולישוק-בלוך: מתוך ה-300 ההליכים האלה כ-10% אתה אומר?

משה בקר: בזמנו פניתי להנהלת בתי המשפט וקיבלתי את הנתונים, זה סדר הגודל.

משה בקר: תדעו לכם, אין עוד מערכת שבה המימסד, הממשלה, הרשויות, נמצאים בעימות עם האזרח.

משה בקר: יש בסביבות 170 אלף מקרים שמגיעים לבית המשפט שקשורים בנושא תאונות דרכים ותעבורה.

משה בקר: כשיש מיליון פסיק שמונה, פסיק שבע דו"חות תנועה, וכ-100 אלף תאונות דרכים עם נפגעים, אז תבינו במה אנחנו עוסקים כאן.

חזי משיטה: לתופעות שאנחנו מתמודדים בכבישים קוראים לה בריונות כביש.

חזי משיטה: זאת אומרת, אלימות בכבישים כפי שציינת.

חזי משיטה: אנחנו רואים תופעות של סטייה מנתיב, מעבר על פס לבן במודע כדי לקצר את הדרך, לקצר את הזמן, רואים את זה בשטח והרבה.

חזי משיטה: חוסר איתות, עבירה טריוויאלית.

חזי משיטה: זה מראה על זילות בחוקים, מה זה לאותת בנתיבים.

חזי משיטה: מה זה נסיעה בנתיב השמאלי?

חזי משיטה: הנהג שנוסע אחרי הנהג הזה, ראשית הוא אומר איפה המשטרה.

חזי משיטה: שנית הוא אומר, מה זה הדבר הזה, לא לימדו אותו לנהוג?

חזי משיטה: מדובר פה במסלול עם שלושה נתיבים.

חזי משיטה: זאת אומרת, כל הדברים הקטנים האלה – למשל עבירת שוליים, זה אחד העבירות שכאשר שוטרים אוכפים את העבירה הזאת, הם מקבלים כפיים בשטח.

מל פולישוק-בלוך: זה מעצבן.

מל פולישוק-בלוך: זה מעצבן את כל החנונים שרוצים לנסוע כמו שצריך.

חזי משיטה: זה באמת משהו שמעלה את קרנה של המשטרה כאשר מתעסקים בעבירות האלה.

חזי משיטה: גם צומת חסום, מעבר על דלת 14.

מל פולישוק-בלוך: אתה נשאר הפרייר שנוסע כמו שצריך, ואתה נשאר תקוע.

חזי משיטה: החינוך הוא אלמנט מאוד חשוב.

חזי משיטה: למשל לפני ראש השנה, פתחנו במבצע שנקרא מבצע דבש, במקום דו"חות חילקנו דבש.

חזי משיטה: זה הגזר.

חזי משיטה: רצינו לבדוק יותר לעומק, אבל לא יכולנו מטעמים תקציביים מבחינה מחקרית לראות אם זה באמת עוזר.

חזי משיטה: יש פילוסופיות בעולם - - -

מל פולישוק-בלוך: יש להם חוקרים.

חזי משיטה: יש לנו חוקרים מאוד מיומנים.

מל פולישוק-בלוך: איך היו התגובות?

חזי משיטה: מאוד אוהדות.

חזי משיטה: לא עבירות חמורות כמובן.

חזי משיטה: ניסינו לקראת ראש השנה.

חזי משיטה: אנחנו רואים את הילדים כ"סוכני שינוי".

חזי משיטה: זאת אומרת, בקמפיינים האחרונים ציינו את המושג הזה "סוכני שינוי".

חזי משיטה: יושב במושב האחורי ואומרים להורים מה קורה לכם מקדימה, למה אתם לא חוגרים חגורות?

חזי משיטה: אנחנו רואים שזה עוזר, יותר ויותר חוגרים חגורות.

חזי משיטה: הרצאות להורים – גם הקצינים שלנו, גם אגף התנועה מקיימים הרצאות להורים בעיקר של נהגים צעירים.

חזי משיטה: התגובות שאנחנו שומעים הם מאוד מאוד משמעותיים.

מל פולישוק-בלוך: באיזה מסגרות אתם עושים את זה?

חזי משיטה: יש מפגשים בבתי הספר של שיכבת ההורים מדי פעם.

חזי משיטה: המנהלת באה ומציגה כל מיני תכנים.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, זה ביוזמת בתי הספר.

רחל רותם: יש פעילויות, משטרה, קהילה.

חזי משיטה: זה יותר ויותר מתרחב.

חזי משיטה: אנחנו באים באווירה לא כל כך נכונה.

חזי משיטה: אומרים להורים, אתם צריכים לגלות יותר מעורבות.

חזי משיטה: צריכים להסתכל בעין עקומה על הילד שנוסע ביום שישי.

חזי משיטה: לשאול אותו עם מי אתה נוסע, עם איציק, אתה בטוח?

חזי משיטה: קצת לגלות מעורבות, אנחנו מפחידים אותם קצת עם נתונים לגבי המעורבות הגדולה של נהגים צעירים.

חזי משיטה: נותנים להם מקרים על תאונות אמיתיות שקרו.

חזי משיטה: הרי אחד המאפיינים של נהגים צעירים, זה תאונות דרכים עצמיות, וסיר הלחץ בתוך האוטו.

חזי משיטה: הרי מה שונה נהג חדש מנהג צעיר?

חזי משיטה: נהג חדש בין 40, אין לו את הסיר לחץ באוטו.

חזי משיטה: את החבר'ה מאחורה, את הדיסקים שמתנגנים, את הפלאפון.

חזי משיטה: את מקום הבילוי שצריך להגיע.

מל פולישוק-בלוך: בגלל זה אנחנו שינינו גם בהמלצה, שני נושאים.

חזי משיטה: לגבי הנשים, אם מותר לי להעיר.

חזי משיטה: הנשים מעורבות הרבה פחות בתאונות.

חזי משיטה: אבל אם אנחנו לוקחים את השיעור שלהן ביחס לנשואה, גברים הרי נוהגים יותר.

חזי משיטה: אז זה פחות או יותר אותו דבר.

מל פולישוק-בלוך: אתה רוצה להגיד שנשים נוהגות פחות מגברים בצורה כל כך משמעותית?

משה בקר: בפירוש, חד משמעית.

משה בקר: כשיוצאת המשפחה, תבדקו בכמה אחוזים נוהג הגבר, וכמה נוהגת האשה.

משה בקר: כמעט 95% הגבר הוא זה שנוהג כאשר המשפחה יוצאת לטיול.

חזי משיטה: נשים נוטות לא לציית לתמרורים משום מה, זה סטטיסטית, וגברים מתמחים בעבירות מהירות.

חזי משיטה: נשים לא מצייתות לעצור וזכות קדימה במהלך השנים.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.

אסתר – תלמידה: כיתה י"א.

אסתר – תלמידה: לגבי התיאוריה.

אסתר – תלמידה: לכיתה שלנו החליטו להעביר קורס מזורז, שיעור אחד בין 5-6 ושיעור נוסף 0.

אסתר – תלמידה: רוב הכיתה לא נמצאת.

אסתר – תלמידה: בשאר השיכבה, בשעות נורמליות נמצאים הרבה יותר.

אסתר – תלמידה: אנחנו לא מסוגלות עם כל שבע השעות האלה.

מל פולישוק-בלוך: זה כל שבוע?

אסתר: כל שבוע יש לנו שתי שיעורים.

אסתר: לכיתה שלנו החליטו להעביר קורס מזורז, כי לא הצליחו להכניס במערכת עוד שעות.

אורי אריאל: יש שעת אפס?

מל פולישוק-בלוך: אסור לעשות שעת אפס.

אסתר: בעיקרון, התחילו לנו שלוש שעות אפס בשבוע, וירדו לשעה.

אסתר: לגבי "משמרות הזהב", בתור ילדה אני זוכרת את זה.

אסתר: בחינוך לתעבורה זה אחד מהדברים שיותר השפיעו עלינו, גם קבלת האחריות וגם כאשר דיברו איתנו.

אסתר: לפני זה הרבה שנים טחנו לנו זהירות בדרכים, גם על זה שצריך את זה בכל השנים, לא אהבנו את זה בתור ילדים בבית הספר היסודי.

אסתר: אהבנו את השעות של משמרות הזהב, חיכינו לזה כל שבוע.

אסתר: רצינו לקבל את האחריות, למרות שאף אחד לא חצה במעבר החצייה שלנו.

אודי שטרנבך: נציג ההורים הארצי.

אודי שטרנבך: שמעתי את הדיון המלומד.

אודי שטרנבך: אני מבין שהבעיה היא לא מה צריך לעשות, ולא איך לעשות אחרת עם כולם.

אודי שטרנבך: הבעיה היא תקציבית.

אודי שטרנבך: אני חושב שצריך לקבוע סדרי עדיפות אחרים.

אודי שטרנבך: אם מספר ההרוגים, הנפגעים, הנזק הכלכלי היה נובע מטרור, כולם היו מגיעים ברגליים האחוריות, הן בכנסת והן בציבור.

אודי שטרנבך: מאחר ומזה אין שום ערך פוליטי, הדברים מתמסמסים במשך שנים.

אודי שטרנבך: אין לי ספק שהמקום היחידי לשנות את זה, זה במערכת החינוך.

אודי שטרנבך: כי חלק מההורים לא מסוגלים להעביר את זה לילדים שלהם, הדוגמה שאותה הם מעבירים לילדים היא מהות הבעיה לפעמים.

אודי שטרנבך: כשאתם רואים איך אנשים נוהגים והילדים יושבים אחורה, ורואים מה ההורים עושים, ושומעים את הקללות, ורואים את הניסיונות להיכנס מימין ולעקוף משמאל, לפנות ממסלול ימני שמאלה, וכל מיני דברים כאלה, ברור שזאת מהות הבעיה.

אודי שטרנבך: יכול להיות גם שאם נשנה את זה, נביא לשינוי תרבותי גם בתחומים אחרים, כי אני חושב שזה משליך.

אודי שטרנבך: הכביש הפך לשדה קרב.

אודי שטרנבך: לימוד הנהיגה, אם היו מפנימים את זה אצל הילדים שהיו גומרים לפחות בלימודי תיאוריה ואולי בלימודים מעשיים, תוך כדי מערכת החינוך, היינו מקבלים נהגים ברמה שונה לגמרי, עם התחשבות אחרת בכביש.

אודי שטרנבך: באירופה הייתי אורח אצל חברים, נסעתי איתם ואמרתי להם: למה אתם לא עושים את זה, משהו שבארץ מקובל לחלוטין, את זה לא עושים.

אודי שטרנבך: לא, זה אסור, או יתפסו אותי.

אודי שטרנבך: זה לא מקובל בתרבות, זה לא עושים.

אודי שטרנבך: אצלנו אין דבר כזה, מה שלא תופסים אותך עליו, זה מקובל, זה נהוג, זה בסדר.

מל פולישוק-בלוך: תודה.

שי ברק: אני נציג ארגון מורי הנהיגה.

שי ברק: מלמד 20 שנה נהיגה ברעננה.

שי ברק: אני רוצה לספר לכם סיפור משעשע קצר, שקרה לי בשבוע שעבר עם תלמיד חמוד שקוראים לו עידן.

שי ברק: עידן בחור חמד, תלמיד טוב, תנועת נוער, בחור אחראי, שקול, מבין עניין.

שי ברק: אנחנו נוסעים בכביש עירוני, מהירות נכונה, יום שמש יפה.

שי ברק: כביש מיליון דולר, כל מה שצריך יש.

שי ברק: פתאום מגיע טרקטור שנוסע לפנינו.

שי ברק: עידן מתכנן את העקיפה וזה יופי של דבר.

שי ברק: אז אני אומר לו, עידן איתות.

שי ברק: אין יחס.

שי ברק: עידן מתחיל לצאת לאט לאט, אני אומר לו עידן אתה לא מאותת.

שי ברק: אז מה הוא אומר לי, הסתכלתי במראה.

שי ברק: אמרתי לו מה עם האיתות?

שי ברק: הוא אומר אין אף אחד.

שי ברק: אמרתי לו יש חוק, אתה חייב לציית לחוק.

שי ברק: אני צריך לדבר על חוק, על מודעות.

שי ברק: אז באה תשובת המחץ.

שי ברק: הוא אומר, יש נהיגה נהיגה, ויש נהיגה של טסט.

שי ברק: חשבתי באותו רגע לתומי, שאם כולנו היינו נוהגים את הנהיגה של הטסט, אז כל הדיון הזה אולי היה מיותר.

שי ברק: היינו פותרים המון בעיות.

שי ברק: עידן חמד של בחור, אני בטוח שהוא יגיע רחוק.

שי ברק: הוא כבר יודע היום, לפני שניגש לטסט, מה הוא יעשה ומה הוא לא יעשה כאשר יש לו רשיון.

שי ברק: זאת אומרת, אני בכלל סתם יושב לידו, אורח מישני מוביל אותו לקראת העניין הזה.

שי ברק: חשבתי לתומי מה קורה בהמשך.

שי ברק: ואז מגיע לבית הספר החינוך התעבורתי.

שי ברק: הוא יושב בחינוך התעבורתי, ורואה את המורה למוסיקה מלמד אותו נהיגה, מה לעשות.

שי ברק: הוא פותח את הספר, ורואה מי עזר בכתיבת הספר הזה, שאתם קוראים לו הספר של החינוך התעבורתי.

שי ברק: לדעתי, אחרי שהוא יוצא משם, והוא חוזר אליי הוא מזלזל בי, כי בכלל אין לנו שם ייעוץ, אין נציגות.

שי ברק: אז אני יושב וחושב לעצמי ואומר כך, ספרתי לעצמי מגן יש לו כמעט תשע תחנות עד שהוא מתגבש לנהג.

שי ברק: זה מתחיל בגן, אחר כך יש משמרות הזהב, החינוך התעבורתי, ולשום דבר אין קשר בין אחד לשני.

שי ברק: משמרות הזהב – עד היום זה המשטרה.

שי ברק: חינוך תעבורתי – משרד החינוך.

שי ברק: אז הוא מגיע אלינו, אנחנו משרד התחבורה.

שי ברק: ואז אור ירוק נכנסים לחיים, וזה בכלל מישהו אחר.

שי ברק: כשהוא גומר את הסיפור הזה, הוא מגיע לצבא, זאת בכלל אוטוריטה.

שי ברק: ואז הוא יוצא מהצבא, ואם חלילה הוא עובר עבירה אז יש לו נהיגה מונעת עם המכון הארצי, אולי נהיגה נכונה.

שי ברק: איך אתם רוצים שהם יתייחסו ברצינות לכל הנושא הזה?

מל פולישוק-בלוך: אני שמחה על דברך, מפני שבעצם את חסכת לי חלק מהסיכום.

מל פולישוק-בלוך: יש כאן נייר שישראל נתן לי, שינוי תרבות הנהיגה.

מל פולישוק-בלוך: הוא מדבר על גורמים שצריכים להיות שותפים לבניית התכנית, ועדת היגוי שצריכה להיות.

מל פולישוק-בלוך: מה שקרה פה בישיבה, שמענו את כל הגורמים.

מל פולישוק-בלוך: נכון, אתם מכירים אחד את השני, נכון שיש קשר לפעמים זה עם זה, אבל אין כאן תכנית אסטרטגית כוללת שכולם יושבים סביב השולחן, וכולם שווים אחד לשני, וכולם מתייחסים באותו כבוד והערכה אחד לשני.

מל פולישוק-בלוך: אין, לא קיים.

מל פולישוק-בלוך: כל אחד עובד לחוד, ולפעמים הוא משתף פעולה.

מל פולישוק-בלוך: הדברים האלה מבזבזים לנו הרבה מאוד משאבים, והתוצאות בהתאם.

רחל רותם: לשם כך הוקמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

מל פולישוק-בלוך: אז היא לא מוכיחה את עצמה.

מל פולישוק-בלוך: כשיש דיון על תרבות נהיגה, הם לא טורחים לשלוח מישהו.

מל פולישוק-בלוך: אז לכן כנראה שהם נכשלו בתפקידם.

משה מ"אשל" הנשיא: כתלמיד תיכון למדתי זהירות בדרכים, אני חושב שזה מוסיף לאחריות.

משה מ"אשל" הנשיא: רציתי לשאול למה לא "אור ירוק", המשטרה, משרד החינוך משתפים כולם פעולה, כדי ללמד אותנו בתיכון ובחטיבת הביניים את תרבות הנהיגה?

משה מ"אשל" הנשיא: אני לא חושב שזה לא פתרון כל כך טוב, שכל פעם תטילו על נהגים חדשים מגבלות.

משה מ"אשל" הנשיא: זה לא כל כך פתרון שיעזור לנו.

מל פולישוק-בלוך: היית מעדיף פתרון אחר.

משה בקר: אנחנו יושבים בכנסת.

משה בקר: אחד האמצעים זה העניין של חקיקה.

משה בקר: אני יכול לומר, שכאשר הכנסת חשה שכל ההחלטות בממשלה או במסגרות אחרות לא מתממשות, כי הם כאילו קיבלו איזה תוקף וולנטרי.

משה בקר: הכנסת והגישה הצעת חוק שעברה בקריאה טרומית, ב-29 במרץ 1995, הצעת חוק על המאבק למניעת תאונות דרכים, יש בו 17 סעיפים, כולל את הקמת הרשות.

משה בקר: אחד הסעיפים עסק בנושא החינוך, ונתן תוקף בחקיקה לכל מה שהממשלה החליטה.

משה בקר: מה שקרה מהחוק הזה, וזה מתקשר בדיוק לנקודה הזאת של הרשות הלאומית, לא הגיעה לכאן, והיא נכשלה כפי שאת אומרת.

משה בקר: מתוך 17 סעיפים, העבירו סעיף אחד זה חוק הקמת הרשות.

משה בקר: כל הסעיפים האחרים כולל החינוך – הצעת החוק המקורית ב-1997 לא כללה.

משה בקר: הדבר השני הוא, אחרי כל הדברים האלו, לפני שנה פורסם דו"ח של ועדת חקירה פרלמנטרית, בראשות נחום לנגנטל, יש פה פרק שעוסק בנושא ועושה סקירה אחורנית.

משה בקר: מה הועילו חכמים בתקנתם?

משה בקר: אם הכנסת מקימה ועדת חקירה, ומראה שגם בנושא החינוך הדברים לא מתממשים, אז אנחנו נשב פה, תסכמי יפה מאוד, אבל שום דבר לא יזוז, אי מימוש ההמלצות האלה לא יתקיים.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מנסים לחוקק בכנסת, חוק אכיפת החוקים.

מל פולישוק-בלוך: כולם צוחקים, אבל זה מאוד עצוב.

מל פולישוק-בלוך: שאלתי אם המגירות עוד לא התמלאו, ואולי יש עוד ארונות.

מל פולישוק-בלוך: ברור שזאת אחת הבעיות המרכזיות.

מל פולישוק-בלוך: רק אתמול היו כאן בחדר הזה עשרות סטודנטים צעירים, שהזדעקו נוכח החלטות ממשלה, להקים ועדה חדשה לבדיקת שכר הלימודים, כשעוד לא יבש הדיו לגבי ההחלטות של הוועדה הקודמת, ועוד לא מולאו ההחלטות של ועדת וינוגרד.

מל פולישוק-בלוך: כל הזמן אנחנו נלחמים סביב העניין הזה, ואני אומרת שוב שזה לא תקין.

מל פולישוק-בלוך: מה שאני רוצה לנסות לומר לכם הוא, עסקנו פה בנושא של תרבות נהיגה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו עוסקים בנושא של ערכים ושל תרבות, ושל חברה ישראלית.

מל פולישוק-בלוך: אחד המרכיבים החשובים ביותר זה החינוך, אבל לא רק.

מל פולישוק-בלוך: יש תפקיד חשוב מאוד למורה הנהיגה, כמי שמעצבים את הנהג.

מל פולישוק-בלוך: יש תפקיד מאוד חשוב למשרד התחבורה, למשרד המשטרה, לגורמים פרטיים כאלה ואחרים.

מל פולישוק-בלוך: אין ספק שלכל אחד יש ערך ומשמעות בבניית התרבות הזאת שאנחנו חסרים אותה.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני מתלבטת עם עצמי תוך כדי הישיבה, מי בעצם יכול להיות הגורם שירכז את אותה ועדת היגוי שצריכים להיות בה נציג משרד החינוך, ועדי הורים, מועצות תלמידים, רשויות, משרד התחבורה, המשטרה, בתי הספר לנהיגה, אור ירוק שמובילים בעמותות.

מל פולישוק-בלוך: מי בעצם יקח על עצמו וירכז את כולם לפעולה.

משה בקר: על פי הגדרת החוק, זה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

משה בקר: מוגדר בחוק בדיוק מה שאת אמרת.

מל פולישוק-בלוך: אם הממשלה לא נותנת להם את הכלים, כי התקציב 120 מיליון.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שכמטה התקציב נראה לי מספיק.

מל פולישוק-בלוך: הרשות היא תחת משרד התחבורה.

מל פולישוק-בלוך: אני אבוא בדברים עם שר התחבורה.

מל פולישוק-בלוך: אם נראה שזה לא עובד, יכול להיות שצריכים לקחת את אותו חוק שאתה מדבר עליו, ובחקיקה, לשנות את אותו שפיץ, אותו גורם.

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת לאורך זמן שזה לא עובד.

מל פולישוק-בלוך: זה לא שהתעוררתי הבוקר ושאלתי מה עושה הרשות.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו יודעים שזה לא עובד.

חנן אהרון: גם מבקר המדינה קבע שזה לא עובד.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו רואים את זה.

מל פולישוק-בלוך: לכן, יכול מאוד להיות, שצריך לחפש כובע אחר לאותה ועדת היגוי.

מל פולישוק-בלוך: מכיוון שאנחנו עוסקים בתרבות נהיגה, ויש לנו את משרד החינוך והתרבות, ומכיוון שהנושא החינוכי הוא כאן המשמעותי ביותר, יכול להיות שאנחנו נכוון אליך ד"ר רותם.

מל פולישוק-בלוך: יש לי הרושם, שיש לך את הטמפרמנט הנחוץ לעניין הזה.

מל פולישוק-בלוך: יכול להיות שאת צריכה לקחת יוזמה, לרכז ועדת היגוי עם כל הגורמים האלה ביחד ולהתחיל לעבוד.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שיש לכם את היכולת.

מל פולישוק-בלוך: אז תראי שיש משאבים, ואנחנו יכולים לעזור, ואולי יקרו שני דברים.

מל פולישוק-בלוך: או שהרשות פשוט תיעלם, כי היא תמשיך לעשות תשדיר טלוויזיה שאף אחד לא מתייחס אליו.

מל פולישוק-בלוך: או שהיא תתחיל לעבוד כמו שצריך, ואז תתחרו ביניכם על מי עושה יותר, שגם זה יכול להביא תועלת.

מל פולישוק-בלוך: אני מסכמת, לא מסכמת את הישיבה.

מל פולישוק-בלוך: זו הפעם הראשונה שקורה לי, משום שיש יותר סימני שאלה מסימני קריאה פה.

מל פולישוק-בלוך: אם את יכולה לקחת על עצמך הקמת ועדת היגוי - - -

רחל רותם: על פי החלטת שרים הרשות הלאומית הוקמה.

מל פולישוק-בלוך: אני לא יודעת.

מל פולישוק-בלוך: אני יכולה לפנות לראש הממשלה ולהגיד לו שיקים ועדת שרים לענייני תחבורה, ויש.

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת שיש.

מל פולישוק-בלוך: אני יודעת ששר התחבורה רוצה לעשות פרוייקט לאומי, אני יודעת.

מל פולישוק-בלוך: אני אפנה אליו.

מל פולישוק-בלוך: מכיוון שאנחנו עוסקים תחת הכובע של תרבות הנהיגה, לא אמרתי מניעת תאונות דרכים.

מל פולישוק-בלוך: אמרתי תרבות נהיגה.

מל פולישוק-בלוך: עיצוב תרבות נהיגה.

מל פולישוק-בלוך: אחרת, אני חושבת שזה יכול להיות דווקא תחת השרביט שלך, אבל את לא יכולה לעשות את זה לבד.

מל פולישוק-בלוך: צריך שכל הגורמים פה בחדר הזה יישבו יחד איתך, להסתכל על כולם בגובה העיניים ולא מלמעלה למטה.

מל פולישוק-בלוך: כולם צריכים להיות שווים לעניין, זאת הכוונה שלי.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאת יכולה ליזום את העניין הזה, ויהיה כאן שיתוף פעולה יוצא מן הכלל.

מל פולישוק-בלוך: זה לא סותר את מה ששר התחבורה עכשיו מנסה לעשות, שזה כולל חקיקה, משטרה, וזה כולל דברים אחרים.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו כרגע מדברים תחת הכותרת תרבות נהיגה.

רחל רותם: אני רוצה להציע הצעה קצת שונה.

רחל רותם: בזמנו כשהקימו את הרשות, היתה הצעה שהרשות תהיה במשרד ראש הממשלה.

רחל רותם: לדעתי, זה יפתור את הבעיה.

רחל רותם: כל הזמן יש משיכה של שר התחבורה, ושרי תחבורה.

רחל רותם: כמו שנאמר הוחלפו כבר שמונה, השר לביטחון פנים, שרת החינוך.

רחל רותם: אם זה יהיה תחת ראש הממשלה, קודם כל המדינה מחליטה.

חנן אהרון: דו"ח מבקר המדינה משנת 2000 מדבר על כך שצריכים להעביר את זה למשרד ראש הממשלה.

מל פולישוק-בלוך: זה מקובל?

מל פולישוק-בלוך: משה נראה לך שזה רעיון נכון?

משה בקר: בהצעת החוק הוגדרה אכסנייה.

משה בקר: בארצות הברית בגלל שהמשטר הוא קבינטי, הכל נובע מסמכותו של הנשיא.

משה בקר: לכן יש SECRITARY OF TRANSPORTATION , אבל הוא פועל תחת הגג הזה.

משה בקר: והיות והגג של שר התחבורה אין לו תוקף כלפי שר החינוך, ואין לו תוקף כלפי השר לביטחון פנים, וכך הלאה.

משה בקר: הוצע שאחת האפשרויות שהרשות הלאומית תהיה - ההצעה שלך לרחל - תקים אולי איזושהי ועדה עם רצון טוב, אבל לא ייצא מזה שום דבר.

מל פולישוק-בלוך: אני מציעה כך.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו נפנה לראש הממשלה שיאמץ בחום את הרשות הלאומית, כדי שהיא תתחיל לעבוד, ונכתוב גם על מה שהיה פה וכו'.

מל פולישוק-בלוך: עדיין אני אומרת, שאת כמי שאחראית, מנהלת תחום זהירות בטיחות בדרכים במשרד החינוך, וכמי שצריכה או ממונה לפי ראות עיניי על תרבות הנהיגה במדינת ישראל, אני תמיד מזכירה לכם, אתם משרד חינוך ותרבות.

מל פולישוק-בלוך: אתם צריכים לפעול לעיצוב תרבות נהיגה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: כדי שזה יקרה, אי אפשר לשים את מורי הנהיגה בצד.

מל פולישוק-בלוך: כנראה שמישהו לא משתף איתם פעולה לגמרי, או בצורה הנכונה.

מל פולישוק-בלוך: אתם לא יכולים להתעלם מגורמים אחרים שיושבים פה סביב השולחן, כולם צריכים לעבוד ביחד.

מל פולישוק-בלוך: תאמינו לי, רק נצא נשכרים מכך.

מל פולישוק-בלוך: אני מודה לכם.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מקיימים בינואר יום שכולו ערכים, יום ערכי.

מל פולישוק-בלוך: כנס באולם הגדול, כולו יהיה על איזה ערכים אנחנו רוצים לחנך את הדור שלנו, או את החברה הישראלית.

מל פולישוק-בלוך: ממה שנאמר פה, חלק מהבעיות שיש בנושא של אי זהירות בדרכים, נובע מהצד הערכי, מהתרבות שלנו.

מל פולישוק-בלוך: אני מסכימה עם כל מי שאמר כאן, שזה לא צריך להיות שעה על זהירות בדרכים, או שעה על אלימות.

מל פולישוק-בלוך: אלא זה צריך להיות חלק ממכלול.

מל פולישוק-בלוך: דווקא מנהלי בתי ספר אמרו את זה, ולא בכדי.

מל פולישוק-בלוך: משום שאני לפני הרבה מאוד שנים לימדתי גיאוגרפיה.

מל פולישוק-בלוך: הקפדתי שאף אחד לא יעזוב את החזר לפני שסביבתו נקייה.

מל פולישוק-בלוך: נתתי להם שיעור בניקיון?

מל פולישוק-בלוך: לא.

מל פולישוק-בלוך: לימדתי גיאוגרפיה.

מל פולישוק-בלוך: אבל הקפדתי.

מל פולישוק-בלוך: זה חלק מהדברים.

מל פולישוק-בלוך: סגנון הדיבור, האלימות בכיתה, לא צריכים לעשות שיעור באלימות.

מל פולישוק-בלוך: בכל דבר שאת עושה, ללמד נגד אלימות.

מל פולישוק-בלוך: זה מה שצריך לעשות.

מל פולישוק-בלוך: לכן אנחנו כאן סביב השולחן הזה, הגענו למסקנה שצריכים לשנות את ההגדרה, ולא לקרוא לבתי הספר בית ספר, אלא בית חינוך.

מל פולישוק-בלוך: אם נתחיל להתייחס לזה קצת אחרת, לא נצטרך לעשות דיונים בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.