ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 334, 2004-11-22 12:00

מל פולישוק-בלוך: צהרים טובים,

מל פולישוק-בלוך: ברוכים הבאים.

מל פולישוק-בלוך: יש תקנות שאתם כבר מכירים אותן היטב; אני, לצערי הרב, לא מכירה היטב כי אני ראיתי אותן לראשונה היום.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת ממשרד החינוך בפעם המי יודע כמה, יש אצלכם משהו מאוד מובנה במשרד, ועדת החינוך היא האחרונה ברשימה שמקבלת דברים.

מל פולישוק-בלוך: משהו כאן לא עובד כמו שצריך, וזה מאוד לא מקובל עליי.

מל פולישוק-בלוך: אם הייתי בסדר הייתי אומרת לכם שאין ישיבה היום, אבל מכיוון שאני לא רוצה לפגע באנשי הקולנוע אני לא אומרת את זה.

מל פולישוק-בלוך: אבל לא ייתכן שתקנות שהמכתב שלהם יצא ב- 10 בנובמבר מגיעות לידיי ב- 22 בנובמבר, וזו פעם ראשונה שאני רואה אותן.

מל פולישוק-בלוך: כשמנהלת הוועדה אומרת לי שזה הגיע ביום חמישי בצהרים אליה.

צח גרניט: התאריך אכן שגוי, השרה חתמה על זה.

צח גרניט: אני באמת מצטער, התאריך לא תוקן כי זה מסמך שהוכן קודם, אבל הוא לא הגיע לשרה, והיא חתמה על זה ביום חמישי שעבר.

צח גרניט: יהודית יודעת שמיד לאחר מכן זה נשלח כי היא קיבלה מידע על זה.

צח גרניט: אנחנו לא ביקשנו לקבוע את הדיון להיום, אלא מנהלת הוועדה.

יהודית גידלי: לא ביקשתי את זה היום, ביקשתי את זה מוקדם ככל הניתן.

צח גרניט: מרגע שזה הגיע אליכם ביום חמישי ההחלטה שלכם הייתה לקבוע את זה ביום שני.

צח גרניט: אם הייתם מבקשים את זה לעוד שבוע, לא הייתה מניעה לחכות עוד שבוע או עוד 10 ימים.

אייל מלובן: אנחנו גם מעדיפים כדי שנוכל לדון בזה עם המועצה.

מל פולישוק-בלוך: גם אתם רואים את זה פעם ראשונה?

אייל מלובן: לא.

אייל מלובן: הרוב קיבלו את זה ביום חמישי, אנחנו מבקשים גם מסמך ולתת לנו להידיין עם המועצה.

צח גרניט: הם קיבלו נוסח, העירו הערות שהובאו לדיון בפני מועצת הקולנוע, חלק נכנסו פנימה וחלק לא.

צח גרניט: היה שווה לקיים את המפגש בשביל מה שסגרנו היום במסדרון כי הצלחנו לסגור עוד תיקון אחד שחשבנו שהוא לשביעות רצון כולם.

מל פולישוק-בלוך: יש דחיפות בתקנות האלה?

יהודית גידלי: תוקפן של התקנות הקודמות פג ב- 30 במאי.

יהודית גידלי: אם פה מדובר על כסף ותקציב---

מל פולישוק-בלוך: אי-אפשר להעביר כסף בלי תקציב.

יהודית גידלי: נכון.

יהודית גידלי: אבל שנת התקציב מסתיימת בעוד חודש וחצי.

צח גרניט: אין קשר בין זה לבין התקציב.

צח גרניט: את התקציב אפשר להעביר גם בלי זה.

מל פולישוק-בלוך: איך תדעו להעביר אם אתם לא יודעים איך להכיר בסרט כישראלי?

צח גרניט: השאלה מהו סרט ישראלי היא שאלה שאנחנו לא מעבירים לה את הכסף לסרט.

צח גרניט: זה הנחיות לקרנות כדי שהן תדענה איך לפעול.

צח גרניט: מבחינתן כרגע הן פועלות לפי אותן כללים שנקבעו לפי התקנות הקודמות שמכירות את זה.

צח גרניט: אם יש לנו עוד שבועיים מבחינתנו אין עם זה שום בעיה.

מל פולישוק-בלוך: מכיוון שיש על סדר היום של הוועדה המון נושאים, ואי-אפשר כל הזמן רק לדחות דברים ולעשות פעמיים דיונים, אני מציעה שנשמע את הצדדים השונים לעניין, אם נראה שסביב השולחן כולם מסכימים, אז מה טוב, נצביע ברוב קולות ונלך הביתה; אם נראה שיש ויכוחים והתלבטויות – וגם ליועצת המשפטית שלנו יש כמה הערות – נעשה עוד דיון.

מל פולישוק-בלוך: בלאו הכי צריכים לעשות עוד דיון על הקרנות ועל מבנה הענף, כך שנוכל לחבר את שני הנושאים ביחד ולקיים דיון משותף גם על התקנות וגם על מבנה הענף.

מל פולישוק-בלוך: אבל אם נוכל להעביר את זה מיד – ייטב.

מל פולישוק-בלוך: אתם אמנם סגרתם תקציב – 58 מיליון והעברנו את החוק בשבוע שעבר.

אייל מלובן: מברכים על כך.

מל פולישוק-בלוך: אני לא כל-כך מברכת על זה כי נראה לי שזה סכום מאוד קטן, אבל בסדר.

צח גרניט: אם חוק התרבות יעבור יהיה הרבה יותר טוב.

מל פולישוק-בלוך: כמי שהתרבות מעניינת אתכם, אנחנו נקיים דיון שמנהלת הוועדה תחליט עליו על תקציב התרבות בנפרד.

מל פולישוק-בלוך: כפי שיש דיון על תקציב הספורט בנפרד, כך יהיה לנו דיון על תקציב התרבות בנפרד.

מל פולישוק-בלוך: היום רצו לבוא לכאן אנשי התרבות, ואמרתי להם שניתן להם את כל הזמן הראוי.

אייל מלובן: אני רוצה לומר משהו, ברשותך.

אייל מלובן: בסוף השבוע הייתה כתבה בטלוויזיה על נבחרת ישראל בכדורסל של החירשים, שנמצאים במקומות הראשונים בעולם וחסרים להם 350 אלף שקל כדי לנסוע לאולימפיאדה הקרובה.

מל פולישוק-בלוך: ברצינות?

אייל מלובן: כן.

אייל מלובן: זה לא קולנוע.

אייל מלובן: אנחנו עושים פעילות עם ילדים חירשים בחוג הקולנוע בבית-ספר ביד אליהו, ולכן אמרתי שבבית הזה צריך לעשות משהו כדי לשלוח לנבחרת שהיא אחת המצליחות בתחום זה בעולם.

אייל מלובן: זה ממש לא קשור לרדיו, זה ממש מביך אותי, אבל אני חייב להגיד.

מל פולישוק-בלוך: יהודית, קבלי את הפרטים המדויקים, ונראה מה אפשר לעשות.

אייל מלובן: מוכן לעזור ולסייע לכם בדבר הזה.

אייל מלובן: אני מצטער, זו הייתה הערת שוליים לפני כל דבר אחר.

אייל מלובן: אני מצטער שהתפרצתי לדברים.

מל פולישוק-בלוך: בדברים שיובילו למשהו חיובי אנחנו תמיד בעד.

מל פולישוק-בלוך: עורכת הדין שנית פנחסי, בבקשה.

שנית פנחסי: התקנות האלה פורסמו ביוני 2001.

שנית פנחסי: הם הותקנו בהתחלה כהוראת שעה מפני שאז הן היו חדשות, וחוק הקולנוע לא היה חדש, ומטרתם הייתה לקבוע מה יוכר כסרט ישראלי, מכיוון שתקציב הקולנוע – שמומלץ על-ידי המועצה ומאושר על-ידי המשרד נועד לתמוך בסרטים ישראליים.

שנית פנחסי: התקנות קובעות מהו סרט ישראלי מבחינת מעמדו של הגוף המפיק, מבחינת הפקה ומבחינת התקציבים, מהם התנאים שנדרשים כדי שסרט יוכר כסרט ישראלי.

שנית פנחסי: זו הנחיה לקרנות משום שזה לא מגיע ישירות למועצה, אלא הקרנות שהם הגופים המתווכים בין המועצה לבין הגופים המפיקים הן אלה שמחליטות על התקציבים.

שנית פנחסי: אחר-כך זה מגיע למועצה מפני שהמועצה מחליטה על מתן התקציבים לקרנות, ובמסגרת ההחלטות על מתן התקציבים היא גם מביאה בחשבון את הסרטים שהופקו, היקפם.

מל פולישוק-בלוך: מי בוחר את המועצה?

שנית פנחסי: היא ממונה על-פי חוק הקולנוע, והשרה ממנה לאחר היוועצות עם גופים מייעצים שרשימתם פורסמה לפני כשנתיים.

שנית פנחסי: אלה גופים שמייצגים את כל הסקטורים בקולנוע.

אייל מלובן: יש גם נציגי ממשלה בפנים.

שנית פנחסי: בתוך המועצה יש עובדי מדינה ואנשים שהם מתחום האקדמיה ומתחום היצירה והעשייה – כל עוד הם לא נגועים בניגוד עניינים – נציגים מכל הסקטורים.

שנית פנחסי: חלק מהם הם נציגי שרים ממונים.

שנית פנחסי: אנחנו נמצאים כאן במינוי של מועצה חדשה אחרי שהמועצה הקודמת סיימה את כהונתה באמצע השנה.

שנית פנחסי: חשוב להבדיל שהתקנות קובעות אילו תנאים נדרשים מקופרודוקציה, כלומר מסרט שמופק בהפקה משותפת על-ידי גורם ישראלי ושאינו ישראלי כדי שיוכר כסרט ישראלי.

שנית פנחסי: בדקנו האם אפשר להכניס בהן שינויים ותיקונים לאור הלקחים שהופקו, לאור סרטים שנעשו.

שנית פנחסי: התקיימו שלושה דיונים במועצת הקולנוע בעניין הזה, כולל פנייה לגופים וקבלת הערות מהגופים.

שנית פנחסי: אני רוצה לציין רק את השינויים לעומת התקנות הקודמות.

שנית פנחסי: כיוון שהתקנות הקודמות היו מוסכמות על כל הגורמים אומר מה הוספנו ומה תיקנו, ואפשר יהיה להתייחס לזה.

שנית פנחסי: הוספנו בעקבות הערה של אחד הגופים בהגדרה של התקשרויות עיקריות לשם הפקת הסרט בסעיף 1 א' מעצב אומנותי.

שנית פנחסי: הם חשבו שבין הגורמים שההתקשרות אתם מהווה התקשרות עיקרית, צריך להיות גם מעצב אומנותי.

שנית פנחסי: התיקון השני הוא בסעיף 2 א' 5 סעיף ב'.

שנית פנחסי: בסרט תעודה תיקנו שלפחות שניים מצוות ההפקה שצריכים להיות תושבים ישראליים יהיו הבמאי והמפיק בפועל לעומת במאי ותסריטאי בעבר, מפני שהעירו לנו שבסרט תעודה התסריטאי הוא לא גורם רלוונטי.

מל פולישוק-בלוך: ראיתי פה בכנסת הרבה שמשכתבים היסטוריה.

שנית פנחסי: התיקון החשוב הוא התיקון שנעשה בסעיף 4 סעיף קטן 3 שקובע מהם התנאים שצריכים לקיים סרטים שהם קופרודוקציות, סרטים שנעשו בהפקה משותפת עם גורמים שאינם ישראליים כדי שיוכרו כסרטים ישראליים.

שנית פנחסי: לאחר דיון במועצה סברנו שיש מקום לסעיף כללי יותר, סעיף סל שקובע שנושא הסרט ותכניו צריכים להיות בעלי ערך ייחודי יוצא דופן או בעלי חשיבות לאומית.

שנית פנחסי: זה סעיף חדש, שיש בו שני תנאים מצטברים, הם צריכים להיות בעלי תנאים יוצאים דופן.

שנית פנחסי: בכל זאת לא ויתרנו שיתקיימו לפחות מחצית מן התנאים האמורים בפסקה 2 שהם התנאים היותר כמותיים.

שנית פנחסי: זאת אומרת שאנחנו מוותרים קצת בהיבט הכמותי, אבל משלימים את זה בכך שאומרים שזה צריך להיות סרט מאוד יוצא דופן מבחינת הנושא שלו ומבחינת החשיבות הלאומית שלו.

מל פולישוק-בלוך: זה כולל את 2?

שנית פנחסי: מחצית מן התנאים האמורים בפסקה 2.

שנית פנחסי: כלומר שצריכים להתקיים מחצית מהגורמים האלה: א, ב, ג, ד.

מל פולישוק-בלוך: מה זה חצי מהם?

מל פולישוק-בלוך: למה הכוונה?

צח גרניט: נדגים את זה.

מל פולישוק-בלוך: רשימת שינדלר נכנס לפה?

צח גרניט: כן, זו בדיוק הדוגמה.

צח גרניט: רשימת שינדלר והפסתרן הן הדוגמות לכך שיש אינטרס למדינת ישראל להיות מיוצגת בהפקה בינלאומית כדי שלא יגידו שאת הסרט עושות מדינות אחרות, ואנחנו לא שם, גם אם אנחנו בכסף קטן יותר מאחרים.

צח גרניט: כדי שאפשר יהיה להשקיע בסרט צריכים להיות שם לפחות מפיקים ישראלים שיש להם זכויות בסרט כמו לפי ההיקף היחסי של ההשקעה.

צח גרניט: מטבע הדברים מדובר בהשקעה נמוכה ביחס להיקף הכולל של ההשקעה, ולכן גם הזכויות יהיו בהתאם.

צח גרניט: אציין שבשיחה לפני הישיבה דיברנו על כך שלפי בקשתם של הקרנות והיוצרים לא המדינה משקיעה בסרטים האלה, אלא הקרנות מגישות בקשה ומבקשות ממועצת הקולנוע אישור חריג לקבל הכרה בסרט הזה כסרט ישראלי בגלל האינטרס הלאומי המיוחד, וכמובן הסרט עבר את מנגנוני הבדיקה של הקרנות עצמן.

צח גרניט: המדינה לא מקבלת החלטה אומנותית בשום פנים ואופן.

צח גרניט: הקרנות מקבלות את ההחלטה, והן פונות למועצה בבקשה.

מל פולישוק-בלוך: באיזשהו מקום בחוק כתוב שכל העברת הכספים נעשית דרך הקרנות?

צח גרניט: בחוק הקולנוע.

שנית פנחסי: וגם במבחני התמיכה.

מל פולישוק-בלוך: באמצעות קרנות אני יודעת, השאלה היא האם אך ורק באמצעות קרנות או יש דרכים אחרות.

צח גרניט: אין דרכים אחרות.

צח גרניט: השאלה היא האם זה קבוע מפורשות בחוק.

מל פולישוק-בלוך: אם זה קבוע בחוק אז לא צריכים לעשות שום שינוי, מובן שכל העברת הכספים היא דרך---

צח גרניט: הפרוצדורה צריכה להיות ברורה שהקרנות פונות למועצה ומבקשות אישור מיוחד להשקיע בסרט כזה; להבדיל מסרטים אחרים שהן לא זקוקות לאישור מראש, אלא די שהם עומדים בשורה של תנאים טכניים.

צח גרניט: פה זה לא רק תנאים טכניים, אלא גם תנאי סובייקטיבי של ערך.

מל פולישוק-בלוך: אם זה משהו בעל חשיבות לאומית אולי אין לקרנות אינטרס לדחוף את העניין הזה ולמדינה כן יש אינטרס, כי הדגש הוא על חשיבות לאומית לא על חשיבות אומנותית, למשל.

שנית פנחסי: המועצה לא בנויה לקבל החלטות פרטניות.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני שואלת אם יש דרך.

צח גרניט: התפיסה שלנו בניהול התרבות היא שהמדינה לא מקבלת החלטות אומנותיות.

צח גרניט: אנחנו לא קובעים אם סרט הוא טוב או לא טוב, לזה יש אנשי מקצוע בקרנות.

מל פולישוק-בלוך: אבל אתה הכנסת לפה סעיף שהוא לא התלבטות אומנותית.

צח גרניט: עדיין הוא צריך לעבור את הרף האומנותי.

צח גרניט: אצל הקרן הוא עובר את הרף האומנותי, אבל הקרן לא יכולה מבחינת הכללים הכמותיים שיש בתקנות אף על פי שהסרט ברמה אומנותית חשובה ואף על פי שהיא מאוד רוצה לעשות אותו כי יש לו יתרות.

אייל מלובן: אני אתן לך דוגמה מאוד קשה שהייתה פה פעם:

אייל מלובן: לפני 20 שנה צילמו סרט על המקומות בירושלים, ויש לזה ערך לאומי לכל דבר.

אייל מלובן: הסרט נסע לגרמניה להשלמות באולפנים.

אייל מלובן: ראו אנשים שמטיילים ונכנסים לקבר הקדוש.

אייל מלובן: כשזה חזר לארץ להקרנה לא האמינו – זה היה סרט כחול, הם סובבו את הסרט.

אייל מלובן: אם ראו אותם נכנסים לתוך מערת המכפלה, הכול בפנים התהפך והפך לסרט כחול.

צח גרניט: אז אתה אומר שבסעיף הזה צריך להוסיף עוד חריג?

אייל מלובן: לא.

אייל מלובן: אני רק אומר שזה עובר את הקרנות כי בקרנות יש לקטורים, אנשים שכותבים תסריט ויודעים על מה הם מאשרים, יש ועדה שמאשרת את זה ולא מישהו שאומר באופן שרירותי.

מל פולישוק-בלוך: על זה אין ויכוח אתך, זה ברור.

כתרי שחורי: בתפקידי של מנהל הקרן כאשר הגיע אליי יהושע סובול עם "גטו" הסרט היה כולו הפקה ליטאית-גרמנית, מצולמת כולה בגרמניה ובליטא עם השקעה של הקרנות בגרמניה וקצת כסף ליטאי, ואפילו יום עבודה אחד לא היה בארץ.

כתרי שחורי: יחד עם זה סובול בא אליי, וזה היה מאוד קשה, הוא דיבר על לבי שבועות וחודשים, אבל אמרתי לו שאני לא יכול להשקיע.

כתרי שחורי: זה סימן שאלה אם הייתי צריך להשקיע משום שאני בכל זאת חושב שהכסף הזה ניתן לצורך הפעלת התעשייה וחידושה.

כתרי שחורי: אבל זאת חלק מהדילמה שאנחנו מתמודדים אתה כל הזמן.

כתרי שחורי: בסופו של דבר מצאתי אתו פתרון כלשהו, אבל הפתרון היה דרך הסכם שעשיתי בינו לבין מפיצים בשביל האפשרות שיום אחד הסרט הזה ייצא מבית הקולנוע.

כתרי שחורי: והבטחתי לו שיהיה לו סיוע בנושא הזה, שלא מתוך הכסף הציבורי.

כתרי שחורי: אבל המצבים האלה באים אלינו מדי פעם.

מל פולישוק-בלוך: קודם כל לעניין הכחול: סרט ישראלי זה סרט כחול לבן, ויכול להיות שהמילה "לבן" נמחקה.

מל פולישוק-בלוך: לגופם של דברים, כאשר אתם באים עם יוזמה זה בסדר, אין לי בעיה עם זה, אבל השאלה היא האם זה עונה על הדרישה שהממשלה וגורמים ממשלתיים חושבים שמן הראוי לקדם סרט בעל חשיבות לאומית.

מיקי צחר: יש לי תשובה לזה.

מיקי צחר: הסרט הספציפי שאני העליתי, והוא כרגע מדובר הוא Fateless – ללא גורל– על פי ספרו של Imre Kertesz, חתן פרס נובל לספרות ב- 2002.

מיקי צחר: הוא היה נער בן 14 שנלקח לאושוויץ למחנה ריכוז ולעוד כמה מחנות למשך שנה.

מיקי צחר: הוא יצא משם כבוגר שעבר חוויות בלתי אנושיות, והוא ומספר את הכול מנקודת הראות של נער.

מיקי צחר: זה הייחוד של הספר כי זה מאוד לא דכאוני.

מיקי צחר: הקשר הראשון היה בין שר התרבות ההונגרי לבין שרת החינוך לימור לבנת שענתה לו שממשלת ישראל לא תומכת בסרטים, אבל תומכת בכל קרן, מוסד וגוף שיתמוך בסרט הזה כי הוא חשוב למדינת ישראל היות שזה פרס נובל חדש מאוד.

מל פולישוק-בלוך: את בעצם אומרת שטוב שהממשלה אינה יוזמת ומחליטה, אלא שהעמותות יחליטו.

מל פולישוק-בלוך: מכיוון שהעמותות ניזונות מהממשלה הן יחליטו פחות או יותר אם תהיה בקשה שאי-אפשר לסרב לה.

צח גרניט: שנה וחצי היינו בתפקיד, ומעולם לא התקשרו לקרן ואמרו לה יש סרט כזה, כדאי לך לחשוב.

צח גרניט: זה מסוג הדברים שבקוד האתי הבסיסי של העבודה של משרד התרבות אסור לעשות.

צח גרניט: מי שיעשה דבר כזה יחטא לתפקיד שלו.

שנית פנחסי: הקרן היא גם גוף עצמאי לכל דבר, יש לה המנגנונים שלה.

מל פולישוק-בלוך: זה בדיוק מה שאני מנסה ללבן.

מל פולישוק-בלוך: המנגנון עד היום היה כך וטוב שכך: לנתק את את הפוליטיקה ואת הפוליטיקאים מהיצירה.

מל פולישוק-בלוך: אתם מכניסים סעיף שהוא בעל אופי פוליטי, כי חשיבות לאומית זה אופי פוליטי, זו גישה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: אם יש קרן לסרטים תיעודיים אז החשיבה שלהם היא יותר לאומית, ויש להם מלכתחילה גישה אחרת.

מרב ישראלי: בעלי חשיבות לאומית, יש לזה משמעות שעדיין אפשר להגדיר את זה אחרת.

צח גרניט: זה כלל להפעלת שיקול הדעת.

מל פולישוק-בלוך: השאלה היא האם אתם לא מכניסים לקרנות עז שקשה אחר כך לדעת איך יפרשו את זה.

צח גרניט: לכן אנחנו אומרים לקרן שיש לה הזכות להחליט שהסרט עובר אצלה מבחני בדיקה אומנותיים, ושהיא חושבת שיש לו חשיבות לאומית שהיא מעוניינת להשקיע בו אף על פי שהוא לא עומד בתנאים הכמותיים.

צח גרניט: הקרן אומרת שלמרות החשיבות הלאומית היא לא האינסטנציה הלאומית, אלא האומנותית, ולכן היא באה למועצת הקולנוע, הם ביקשו אפילו שהשר לא יהיה מעורב בעניין הזה.

צח גרניט: מבחינתי אין שום עניין שהשר יהיה מעורב.

מרב ישראלי: עדיין אתם צריכים לקבוע מנגנון שזה יגיע קודם כל לקרן.

צח גרניט: זה ייקבע בהתאם.

צח גרניט: מכיוון שלקרן יש הבנה אומנותית, אבל שיקול הדעת שלה בנושאים לאומיים הוא לא מספק, היא פונה למועצה ומקבלת מראש את אישור מועצת הקולנוע שאכן שיקול הדעת שלה לנושא ולחשיבות הלאומית מצדיק השקעה בסרט הזה.

כתרי שחורי: אם נוריד את שתי המילים האלה "חשיבות לאומית"?

כתרי שחורי: אם זה יישאר "ייחודי ויוצא דופן"?

מל פולישוק-בלוך: למה אתם צריכים את זה?

צח גרניט: אני הייתי מחמיר את זה במקומך ואומר שהוא בעל ערך ייחודי ויוצא דופן ובעל חשיבות לאומית.

ערן קולירון: אני נציג איגוד הבימאים והתסריטאים.

מל פולישוק-בלוך: זה איגוד משותף?

ערן קולירון: זה לא איגוד משותף, אבל לצורך העניין הזה אנחנו כן.

ערן קולירון: אנחנו מתואמים לאורך כל הדרך.

ערן קולירון: מתנגדים לסעיף הזה כולו, כולל שינויי הנוסח שלו.

ערן קולירון: עם כל הכבוד לכל הפרויקטים הלאומיים, אם אין לסרט בימאי ישראלי ותסריטאי ישראלי ועובדים ישראלים הוא לא יכול להיות סרט ישראלי.

ערן קולירון: גם העובדה שלא מכריחים שיהיו תסריטאי ובמאי ישראליים יש פה פתח לאנשי ביניים עם הפקות אולפן הוליוודיות שיחתכו חתיכה קטנה מהעוגה והכספים שמיועדים לנו יינתנו להם.

ערן קולירון: הסעיף הזה כולו ואפילו ההשתלשלות שצח תיאר פה מראה עד כמה תהיה פה פוליטיזציה פה.

ערן קולירון: ההצעה תגיע דרך השר אל המועצה, והמועצה היא שתקבע.

ערן קולירון: בסופו של דבר זה מסוכן, ואין שום טעם.

ערן קולירון: יש קרנות שמתעסקות בנושאים לאומיים; גם בקרן של כתרי יש לקטורים שמייצגים מגוון רחב של אוכלוסייה, והם מספיק טובים כדי להכיר בנושאים לאומיים.

מל פולישוק-בלוך: אני אגיד יותר מזה.

מל פולישוק-בלוך: קודם מישהו נתן כדוגמה את "רשימת שינדלר", שאנחנו לא נהיה מעורבים בזה.

מרב ישראלי: צריך להבחין בין שני דברים שונים: יש עניין עצם הקריטריון שהוא חדש, ערך ייחודי ויוצא דופן שני תנאים זה משהו לא קיים, לכן אם לא נוסיף את זה בקרנות גם הקרנות לא יוכלו להחליט על זה.

מרב ישראלי: ויש השאלה מי מחליט: האם בכלל מכניסים את הקריטריון, ואם מכניסים את הקריטריון – מי מחליט, האם אלה הקרנות שמחליטים כמו בכל הקריטריונים האחרים, וזה לא מגיע למועצה או כמו שהוצע פה שיהיה משהו חריג באישור המועצה.

אייל מלובן: אם אנחנו חוזרים למה שאת אומרת אז יש לנו צריך להשאיר את החמישית בסעיף ב' המתוקן.

אייל מלובן: לצח מפריע שבחמישית מחויבים לקחת היוצרים הישראלים, ולצורך העניין כמו הגברת הנכבדה, מיקי צחר שהציגה את ספרו של זוכה פרס הנובל או רשימת שינדלר, עם כל הכבוד זה חוק ישראלי---

מל פולישוק-בלוך: תעשייה ישראלית.

אייל מלובן: אנחנו נלחמים על התעשייה הישראלית.

אייל מלובן: אם הגברת הזאת רוצה להפיק סרט שתיקח אותנו כיוצרים ישראלים בתוך החשיבות הלאומית.

מל פולישוק-בלוך: בדיוק, זו המטרה.

אייל מלובן: אם היא החליטה להפיק עם השר ההונגרי, הבולגרי או הרומני כבודם במקומם מונח, שייתנו את התקציב שלהם, גם ככה העובדים שלהם לוקחים לנו את העבודה בפרסומות ובמקומות אחרים.

אייל מלובן: אני חושב שצריך להשאיר את החמישי; גם אותו צריך לשנות, אבל זה עניין לחוד, ולא ניכנס לוויכוח.

אייל מלובן: הוא עונה על כל הדרישות, נותן את יכולת הבחינה של קרנות להשקיע בסרט שהגברת רוצה להשקיע בו, לכן היות שזאת הקרנה ישראלית הגברת גם תצטרך להשיג שני עובדים ישראלים לסרט.

מל פולישוק-בלוך: מוסד ציבורי מסייע זה הקרן?

מל פולישוק-בלוך: אני מסכימה לחלוטין עם מה שאמרת.

צח גרניט: עם כל הכבוד למה שמיקי אומרת זה לא תיקון שמיועד בשביל מיקי צחר.

מיקי צחר: לא.

מל פולישוק-בלוך: מי החליט להכניס את הסעיף הזה?

צח גרניט: זה בא בדיוק בעקבות סיפורים שתיאר כתרי עם סובול.

צח גרניט: המועצה הקדישה לזה הרבה מאוד זמן של דיונים, ומטבע הדברים המועצה רואה לנגד עיניה את טובת הקולנוע.

צח גרניט: אני כיועץ השרה נכנסתי לזה בשלב מאוחר יותר של הדיון, ואני חייב להודות שאני רואה עין בעין לחלוטין שהכסף צריך להגיע לתעשייה הישראלית.

צח גרניט: אבל יש מקרים מאוד חריגים שבהם אנחנו אומרים שבסרטים כמו "רשימת שינדלר", "גטו" או "הפסנתרן" למדינת ישראל יש אינטרס להיות חלק מפרויקט רב לאומי.

מל פולישוק-בלוך: מה האינטרס של ישראל להיות חלק מ"רשימת שינדלר"?

צח גרניט: להגיד שכעושים סרט על העם שלנו וכשעוסקים בעם היהודי בהיקפי כספים שלאף קרן במדינת ישראל אין הכסף בשבילו, יש לנו אינטרס שמדינת ישראל תהיה מיוצגת כדי שאומות העולם לא יגידו שהם עושים עליהם סרט, ואנחנו נגיד שזה לא מעניין אותנו.

צח גרניט: עם כל הכבוד לתנאי של החמישי – שאייל הסכים – עדיין מרבית ימי הצילום של סרטים כאלה לא יהיה בישראל וצוות ההפקה הבכיר הוא לא ישראלי.

צח גרניט: לא נמצא שם לא במאי ולא תסריטאי, אבל בהחלט צריך למצוא שם מפיק ישראלי ואדם שמייצג את מדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: אבל אז אתה לא צריך את הסעיף הזה.

צח גרניט: הסכמנו קודם גם אייל, גם כתרי וגם אני שנכון להגביל את היקף ההשקעה בשנה בסרטים כאלה.

צח גרניט: סך היקף ההשקעה בסרט כזה בשנה אחת לא יעלה על 1.2 מיליון שקלים מתוך סך תקציב הקולנוע, 68 מיליון שקל.

מל פולישוק-בלוך: צח, יש לנו שר ליהדות התפוצות ויש לנו משרד החוץ.

צח גרניט: אין להם תקנות תקציביות שהם יכולים לבצע העברה, בדקנו את זה כבר.

מל פולישוק-בלוך: למה אין להם?

צח גרניט: מדינת ישראל לא בוחרת בעצמה להשקיע בפרויקטים אומנותיים, וזה העיקרון החשוב ביותר שצריך לשמור עליו – ההפרדה המוחלטת בין המדינה לבין ההחלטות האומנותיות.

צח גרניט: יש גופים אחרים שמבצעים את זה.

צח גרניט: התמיכה בפרויקטים בקולנוע מבוצעת רק באמצעות הקרנות.

מל פולישוק-בלוך: בחוק הקולנוע, אבל לא בתקציב המדינה בכלל.

צח גרניט: לא, אין שום תקנה תקציבית אחרת.

שנית פנחסי: אלה הם מבחנים שבאמצעותם הם יכולים להעביר את הכסף.

שנית פנחסי: הם פונים אלינו שיש להם כסף כדי להעביר אלינו.

מרב ישראלי: עקרונית המדינה יכולה להעביר כסף רק באמצעות תמיכות או באמצעות סעיף תקציב, לא חוזה.

צח גרניט: אין שום סעיף תקציבי שדרכו אפשר להעביר.

שנית פנחסי: כבר היו אלינו פניות מהמשרדים האלה שאמרו שפנו אליהם להפיק סרטים, והם לא יכולים---

אייל מלובן: שירות הסרטים הישראלי הוא משרד ממשלתי שמפיק סרטים.

צח גרניט: אייל, אני אספר לך את זה בצורה מאוד פשוטה.

צח גרניט: בשירות הסרטים לא יבצעו יותר הפקות, הם הופכים להיות ארכיון הסרטים הלאומי של מדינת ישראל.

צח גרניט: כל ההפקות שמוצעות הן של הטלוויזיה החינוכית, ואותה לא נשתף בפרויקט בינלאומי, צריך מפיק.

צח גרניט: שוב, אני לא חושב שהמדינה צריכה להחליט באילו סרטים להשקיע ובאילו לא.

צח גרניט: התפקיד שלנו הוא לבוא לקרנות, לאנשים שמופקדים על האומנות ולומר שאנחנו רוצים להיות שותפים לזה.

אייל מלובן: האם ישראל שותפה במוזיאון השואה של סטיבן שפילברג בארצות הברית?

מל פולישוק-בלוך: צריך לשנות את החוק בהתאם.

ערן קולירון: דמי הכיס של סטיבן שפילברג זה כל תקציב הקולנוע בארץ.

ערן קולירון: עולה בעיניכם שנחלק את העוגה הקטנה שלנו ונממן את שפילברג?

מל פולישוק-בלוך: כשהעליתי את הנושא של "רשימת שינדלר" שאלתי בדיוק את העניין הזה - בשביל מה הוא צריך את זה בכלל?

מל פולישוק-בלוך: בשבילו זה גרושים, וזה לא נחוץ בכלל, ובשבילנו זה הרבה כסף.

מל פולישוק-בלוך: מיליון שקל שילכו להפקה שלא צריך זה הרבה כסף.

צח גרניט: האמירה היא שמאחורי סרט כזה לא עומדות רק אומות העולם, אלא עומדת גם מדינת ישראל שמייצגת את העם היהודי

מל פולישוק-בלוך: זה עסק פרטי לגמרי, דבר אומנותי, עסקי, פרטי.

מל פולישוק-בלוך: מה הסיפור?

צח גרניט: אם על "גטו" של יהושע סובול חתומות ליטא וגרמניה ומדינת ישראל לא חתומה זה לא מכבודה של מדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: אז שסובול יכניס כמה אנשים מקצועיים מהארץ להפקה.

יהודית גידלי: סובול כישראלי עוד יכול לעשות את זה, אבל לשפילברג אין שום אינטרס.

צח גרניט: אנחנו מדברים בעיקר על פרויקטים אירופיים.

צח גרניט: כישראלי אני חושב שיש חשיבות שמדינת ישראל תהיה חלק גם אם אין במאי ישראלי ושני שחקנים ראשיים ישראלים וגם אם אין שם צלם ראשי ישראלי.

מל פולישוק-בלוך: פעם החמישים, צח: מה החשיבות שמדינת ישראל תיתן לזה כסף?

מל פולישוק-בלוך: בלי הכסף הישראלי הפרויקט לא יקום?

צח גרניט: לא בטוח.

צח גרניט: יכול להיות שבלי הכסף הישראלי זה יהיה.

צח גרניט: אני לא מבקש את זה בשביל הכסף.

צח גרניט: ב- 99.9% מהמקרים זה יקרה גם בלעדינו, זה לא בשביל הכסף, אלא כדי שמדינת ישראל תהיה שותפה לעשייה שלסרט שעוסק בעם היהודי.

מל פולישוק-בלוך: אני לא חושבת שזו מטרת חוק הקולנוע.

ערן קולירון: התמיכה בהפקות עתירות תקציב היא בדיחה.

ערן קולירון: יש פה גם שאלה אידיאולוגית על סרטים כמו "החיים יפים" של רוברטו בניני, ויש ויכוח גדול מאוד בארץ האם הוא מייצג.

ערן קולירון: אישית אני לא חושב שייצוג השואה שם הוא משהו שאני הייתי עומד מאחוריו, וגם לא מאחורי "רשימת שינדלר".

ערן קולירון: אני לא בטוח מי אמור לעשות את ההכרעות האידיאולוגיות.

ערן קולירון: היוצר צריך לעשות אותן, אבל כשהוא רוצה לעשות סרט על השואה זו הדעה האישית שלו, ויש לו תפיסת עולם שהוא מייצג בסרט.

ערן קולירון: אני לא יודע למה אנחנו צריכים להיצמד לתפיסת העולם של סטיבן שפילברג שעושה סרט אולפנים על השואה, וגם אידיאולוגית זה אפילו לא מתיישב.

כתרי שחורי: אני מתמודד עם זה כל יום כל היום, והנייר הזה הוא כלי עבודה יומיומי בשבילי, אני לא מגזים בזה מפני שמדובר בעשרות פניות בשנה.

כתרי שחורי: הנייר הוא כלי עבודה שמגדיר לי גם את האפשרויות גם כשאני נפגש עם קולגות ועם יוצרים בכל העולם.

כתרי שחורי: הם כל הזמן, ויש לפעמים צורך בגושפנקה רשמית גם בשביל האמירה, בשביל עצם ההופעה בקרדיטים שגם ישראל או גוף ישראלי תומך בפרויקט המסוים הזה ומעודד אותו.

כתרי שחורי: אנחנו נמצאים בעולם של דיאלוגים, ולכן אני לא פוסל ונטיל ודרך להיענות במקרים מיוחדים, אבל בצורה מוגבלת ומוגדרת מאוד.

כתרי שחורי: סיוע שהוא ממש בשוליים, אבל יש לו אמירה בעניין.

כתרי שחורי: מאחר שיש מערכת של היזונים חוזרים ומערכת של יחסי עבודה בכל העולם בין הקרנות לבין עצמן ובין יוצרים לבין עצמם, אי אפשר לבטל את זה טוטלית.

כתרי שחורי: יחד עם זה אנחנו חייבים לשמור על האנשים שלנו ועל הכסף המועט שיש לנו, ואם נוכל למצוא משהו מאוד צנוע ומצומצם בין השניים אפשר לחיות אתו.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מדברים על 2%-3% מתקציב הקולנוע בישראל, האם אתה חושב שזה ראוי?

כתרי שחורי: לפעמים יש סרטים שב- 50 אלף דולר אפשר לעשות משהו קטן.

כתרי שחורי: לדוגמה סרט שצולם בארץ לפני כמה חודשים על סיפור אתיופי שהשאיר קרוב ל- 3 מיליון דולר עבודה בארץ.

כתרי שחורי: הוא לא צולם בארץ, אבל אנחנו לא יכולנו לתת לו אגורה משום שהיוצרים העיקריים היו צרפתיים.

מל פולישוק-בלוך: אז אולי הסעיפים האחרים לא רלוונטיים.

כתרי שחורי: אז הם בלעו את זה ומצאנו הסדר לסייע להם בסדר גודל צנוע במסגרת התקנות האלה.

כתרי שחורי: כי זה מבחינתי התנ"ך שנמצא על השולחן שלי כל יום כל היום.

מל פולישוק-בלוך: החשיבות הלאומית קיימת היום?

צח גרניט: לא, זאת הבעיה.

מל פולישוק-בלוך: אז הסתדרת בלי זה, אתה אומר.

כתרי שחורי: אני הסתדרתי בלי זה, ואני אישית לא אוהב את שתי המילים האלה.

מל פולישוק-בלוך: אז אולי נוותר על זה.

צח גרניט: על שתי המילים הללו אין לי בעיה לוותר.

מל פולישוק-בלוך: אם אתה אומר "ערך ייחודי יוצא דופן".

כתרי שחורי: אני מקבל את זה, ואני מוכן להסכים לזה.

ערן קולירון: הסעיפים הגדולים הם תמיד פתח מסוים להחלטות מעורפלות, לאנשי ביניים שייהנו מנתח.

צח גרניט: לפעמים בתרבות לא הכול מספרים, אלא הערך המוסף, הנשמה.

ערן קולירון: אני יודע שתרבות היא גם נשמה.

מל פולישוק-בלוך: אולי נצמצם את הסכום?

קריאות: אי אפשר.

צח גרניט: סכום נמוך ממיליון שקל הוא לא מורגש.

מל פולישוק-בלוך: בסביבות 50 אלף דולר.

קריאות: ---

מל פולישוק-בלוך: אז יהיו אחד, שניים כאלה בשנה, לא יותר.

ערן קולירון: צריך להסתכל על מצב התמיכות בקולנוע.

ערן קולירון: ישנה קרן גשר שמתעסקת בתמיכה בפרויקטים בעלי חשיבות דתית, לאומית והיסטורית; בקרן של כתרי יושב לקטור אחד דתי, לקטור ערבי, לקטורית אישה.

קריאות: אישה?

קריאות: נשמע כל-כך פרימיטיבי.

קריאות: יש ניסיון לייצג דרך המועצה את כל הנושאים החשובים, ועושים את זה, הסרטים נעשים על זה, זה לא שלא נעשים בארץ סרטים על הנושאים האלה.

מיקי צחר: מדובר על קופרודוקציה.

ערן קולירון: מדובר על עוד קצת כסף ל"פסנתרן" של פולנסקי שנעשה ב- 15 מיליון דולר, כדי שמישהו ייהנה מהכסף, וזה מה שיהיה.

כתרי שחורי: במקום שאנחנו מדברים על קופרודוקציה יש אמנה, והיא הנותנת; במקום שאין אמנה נדרש שיקול דעת במקרה של פרויקט ייחודי.

מל פולישוק-בלוך: בסעיף כזה לא נותנים שום תמריץ לשיתוף פעולה או כדי שיעסיקו ישראלים כדי שתהיה יותר תמיכה לקולנוע הישראלי, אפילו אם זה בקטן.

אייל מלובן: אתם הורגים אותנו: את הטכנאי למטה, את הצלם למטה

מל פולישוק-בלוך: זה חבל.

אייל מלובן: לצורך הסרט שהגברת רוצה להפיק יש פה רשימה של צלמים לא פחות טובים מהאירופיים.

מל פולישוק-בלוך: ---

שנית פנחסי: אתם מגזימים קצת, לא ביטלנו את כל התנאים הכמותיים.

שנית פנחסי: יש פה שני תנאים מצטברים: האחד הוא לגבי התוכן של הסרט והערך שלו, והשני הוא תנאי מצטבר שקובע שמחצית מהתנאים צריכים להתקיים.

שנית פנחסי: לא ויתרנו.

אייל מלובן: אז תשאירי את הסעיף החמישי שנתת.

שנית פנחסי: אבל בחמישי חלו התנאים, הוא לא כולל עקרונות.

אייל מלובן: ---

מל פולישוק-בלוך: כתוב: "על אף האמור".

שנית פנחסי: החמישי בתקנה 2.

שנית פנחסי: זה בכלל בתקנה אחרת.

אייל מלובן: "על אף האמור בתקנה רשאי מוסד לאשר הענקת סיוע להפקה של סרט".

שנית פנחסי: נכון, אבל תלוי על איזו תקנה אנחנו מדברים.

שנית פנחסי: החמישית מופיעה בתקנה 2 שהכותרת שלו היא "תנאים להכרה בסרט ישראלי".

שנית פנחסי: סרט שנעשה על-ידי גורמים ישראלים הוא סרט ישראלי.

מל פולישוק-בלוך: אבל כתוב: "על אף האמור רשאי מוסד ציבורי מסייע לאשר הענקת סיוע להפקתו של סרט כסרט ישראלי בכמות שלא תעלה על חמישית ממספר הסרטים, גם אם לא מתקיים מה שכתוב ב- 3 ו- 4.

שנית פנחסי: זה מדובר על סרט ישראלי שנעשה על-ידי גורמים ישראלים.

שנית פנחסי: אנחנו מציעים להוסיף סעיף שמופיע במקום אחר בתקנות.

שנית פנחסי: תקנה 4 שהנושא שלה היא "הכרה בסרטים שנעשו בהפקה משותפת" יש בה שני נושאים נפרדים: האחד הוא גורמים ישראלים שבו יש החמישית, בשני יש קופרודוקציות בסעיף הסל שלנו.

שנית פנחסי: אלה שני מסלולים נפרדים לגמרי.

אייל מלובן: אם זה קו-רפרודוקציה יגיד לך כתרי שצריך להביא אג'נדה של 5-6 עובדים צרפתיים שעובדים על הסט, והישראלי לא עובד כי צריך לעמוד בהסכם קו-רפרודוקציה עם צרפת.

אייל מלובן: זה בהחלט מקובל עליי, אני לא אומר כלום, זה הסכם קו-רפרודוקציה.

אייל מלובן: אם רוצים אותנו שייקחו גם אותנו כחלק מהיצירה הזאת, ולא רק את דמי האתנן האלה.

אייל מלובן: 300 אלף דולר האלה לא יעשו אותנו יותר מאושרים בסרט של 5 מיליון דולר, וכדי לשים למטה את סמל מדינת ישראל לא בזה נקנה את הסמל, לא ב- 50 אלף דולר ולא ב- 300 אלף דולר, אלא כן על זה שחלק מהדברים שנעשים וייעשו נעשו גם על –ידינו היוצרים בסרט הישראלי.

אייל מלובן: על זה נאבקנו שנים, על האפשרות לקיים תעשיית קולנוע.

אייל מלובן: אם כל פעם אנחנו נותנים את הפרצה הקטנה הזאת, החמישית מבחינתנו, זה בשבילנו עצם בגרון, אנחנו רוצים להוריד את זה שיהיה כתוב בתקנה לסרט אחד בלבד לכל קרן.

אייל מלובן: אם יש 20 סרטים בשנה, חמישית זה 4-5 סרטים שאפשר לחרוג בהם.

אייל מלובן: הם רוצים חמישית, ואנחנו סרט אחד, הוא לא מסכים אתי, אנחנו נעלה את זה תכף לדיון.

אייל מלובן: אנחנו רוצים כסף ישראלי.

אייל מלובן: אם משקיע פרטי ירצה להשקיע בסרט אין לנו בעיה, צריך לראות את זה בראייה כללית רחבה של כסף ציבורי.

שנית פנחסי: אתה לא לוקח בחשבון שחלק מהתנאים הכמותיים מחייבים שימוש של חלק מן השירותים בארץ, זאת אומרת שזה חוזר.

אייל מלובן: יש פה הצעה שצח העלה, אני הסכמתי אתו בחוץ על זה; אתם לוקחים את זה למקום---

צח גרניט: יושבת ראש הוועדה, אני רוצה שנציג את ההסכמות, ונזכור על מה כולנו מסכימים ועל מה לא.

צח גרניט: ראשית אמרנו שזאת פנייה של קרן לאישור המועצה, מורידים את עניין החשיבות הלאומית לא באישור של השרה, השר לא מעורב בזה, רק מועצת הקולנוע.

צח גרניט: ההחלטה פה היא לאחר שהסרט עבר תהליכי מיון ובדיקה של הקרנות.

צח גרניט: הם מקבלים את הבקשה בדיוק כפי שהגיעה בזמנו הבקשה שמיקי דיברה עליה בזמנו.

צח גרניט: היא קיבלה אוטומטית תשובה מהמשרד, אנחנו לא בודקים סרטים כאלה, אם רוצים, יש קרנות שרק הן מקבלות את ההחלטה.

צח גרניט: לאחר מכן נקבע שסך היקף ההשקעה בסרטים שונים על החריג הזה היא לא יותר מ- 1.2 מיליון שקל.

ערן קולירון: זה לא מקובל עלינו.

ערן קולירון: אני גם לא רואה איזה תמריץ זה ייתן למדינות שאין לנו הסכמי קו-רפרודוקציה.

ערן קולירון: אם יהיה פתח כזה, איזה תמריץ יהיה למדינות כאלה לחתום אתנו הסכמי קו-רפרודוקציה.

ערן קולירון: הם יכולים לעשות את זה דרך הסעיף הקטן הזה.

מל פולישוק-בלוך: על מה עוד יש ויכוח?

אייל מלובן: לנו יש שני דברים עיקריים: האחד לגבי החמישית – אנחנו חושבים שצריך להגביל את זה לסרט כך שכל קרן יכול לעשות סרט חריג אחד בשנה.

כתרי שחורי: בעניין הזה אנחנו חלוקים.

אייל מלובן: כן.

מל פולישוק-בלוך: אתה מקבל את החמישית?

כתרי שחורי: אני מקבל את החמישית.

כתרי שחורי: אחרי 5 שנים כמנהל קרן הקולנוע שהיא הקרן הגדולה והמובילה בסדרי הגודל הגדולים בסרטים העלילתיים, שאת החמישית אנחנו בודקים בשבע עיניים.

כתרי שחורי: אני עוד לא מימשתי את הזכות הזאת עד היום.

אייל מלובן: אבל יש קרנות שכן עושות את זה.

כתרי שחורי: זה צריך להיות סופר חריג מבחינתנו.

כתרי שחורי: הגמישות של החמישית מסך הסרטים שאנחנו מאשרים, עם הכסף של 58 מיליון שקל יאפשרו לקרן הקולנוע הישראלי לעשות בין 8-10 סרטים בשנה, זה כל הסיפור כולו.

כתרי שחורי: לכן יכולנו בשנים קודמות כשהיה לנו יותר כסף לעשות 14-15 סרטים, נוכל לעשות בין 8-10 סרטים בלבד.

כתרי שחורי: זה מצב קשה מבחינתנו, ולכן ההבחנה של החמישית זה ברחל בתך הקטנה, אם בכלל.

מל פולישוק-בלוך: למה אתה צריך את זה, אם כך?

כתרי שחורי: אני צריך את זה משום שהקולנוע זו שפה בינלאומית, אנחנו חיים במערכת של היזונים חוזרים.

כתרי שחורי: לא יעלה על הדעת שמדינות ישקיעו ויביאו לסרטים ישראלים כמו: "מטליק בלוז", "הכלה הסורית", "סוף העולם שמאלה" וכיוצא באלה, מיליוני דולר פנימה לסרטים ישראלים ולא יהיה לנו מצב במקרה שיעלה הצורך לשיקול דעת וגמישות.

צח גרניט: כמה סרטים בשנה?

צח גרניט: פעם ראשונה אני שומע את אייל, מה ההיקף, כדי שנדע מה הבעיה.

צח גרניט: כקרן הכי גדולה, כמה סרטים עשית בחריג הזה בחמש השנים שאתה מנהל?

כתרי שחורי: בחריג הזה עשיתי רק אחד.

צח גרניט: אז מה אכפת לנו לעשות סרט אחד יותר?

מל פולישוק-בלוך: אתה בעד אחד, אייל.

אייל מלובן: מוסד ציבורי לא יכול לעשות יותר מסרט אחד בלבד באופן חריג.

אייל מלובן: לדוגמה, הגולם מפרג הוא סרט שנעשה עכשיו, וכולו נמצא בתוך החריגה הזאת, וצילמו אותו במקום אחר.

אייל מלובן: סרט אחר שהצלחנו לעצור אותו ולא יצא החוצה הוא של אסי דיין וכסלו שרצו לצלם את רובו באולפנים ברומניה ולהתלבש על החריגות הזאת להגיע החוצה.

אייל מלובן: יש ניסיונות חוזרים ונשנים מבעלי אולפנים בחוץ לארץ לעשות ברומניה---

מל פולישוק-בלוך: הרבה יותר זול שם.

אייל מלובן: הרבה יותר זול, הרבה יותר קל לעלות על מטוס ולעשות את זה שם.

כתרי שחורי: כל כך הרבה מכשירים שמגינים על זה.

אייל מלובן: לכן אני אומר שיש לכל קרן אפשרות לחריג אחד בשנה.

אייל מלובן: זה הוגן מספיק בתעשייה הזאת.

צח גרניט: פעם ראשונה אני שומע את אייל.

צח גרניט: לו כתרי היה בא ואומר לי שבכל שנה הוא עשה חמישה סרטים, אז הייתי מוטרד.

מל פולישוק-בלוך: קוראים לזה גול עצמי, אתה הוכחת שלא צריך את זה.

צח גרניט: אבל העובדה שבחמש השנים האלה עשית סרט אחד אומרת שאם בשנה מסוימת יקרה הנזק, ומתוך עשרה סרטים יש שניים היית אומר אחד השנה ואחד בשנה הבאה.

מל פולישוק-בלוך: מה המצב אצלך, ערן, מה אתה אומר?

ערן קולירון: אנחנו בעד סרט אחד.

ערן קולירון: עקרונית הסעיף כולו בעייתי כי הקו-רפרודוקציות מכוסות בסעיף 4.

כתרי שחורי: מדינת ישראל חתומה, לצערנו, רק עם 7 מדיניות.

כתרי שחורי: אבל יש לנו 2 מדינות מובילות שאין לנו הסכם אתן, והן גם לא יעשו אתנו הסכם לעולם – אלה אנגליה וארצות-הברית.

כתרי שחורי: ארצות-הברית לא מאמינה באמנות, ואנגליה החליטה לבטל את כל האמנות.

כתרי שחורי: בכל הסכם עם אנגליה ועם ארצות-הברית אנחנו נכנסים לפינה שאנחנו צריכים כל הזמן לבחון את עצמנו.

כתרי שחורי: לי היה נדמה שעניין החמישית הוא נכון, ובסך הכול אנחנו מדברים פה בניו-אנסים, לא צריך לעשות יותר מזה, ואני חושב שזו התעקשות שבגללה צריך לשנות סעיף שלם.

אייל מלובן: זה רק משפט אחד: במקום חמישית, לשנות לסרט אחד.

אייל מלובן: צריך להעלות לדיון מהותי את הקולנוע הישראלי, ולדעתי, להזמין לכאן גם את שר התמ"ת שיהיה פה, ולא רק את שרת החינוך כי יש פה היבטים של קו-רפרודוקציות בשיתוף.

אייל מלובן: חבריי באגן הים התיכון: ביוון, באיטליה, במרוקו, ששם מדינת ישראל נותנת עידוד במיסוי והקלות במיסוי, לא באים לצלם פריים אחד בישראל, הם מצלמים הכול ברודוס.

אייל מלובן: אני חושב שאת צריכה לזמן את שר התמ"ת כי זה הביטוח מ- Lloids, ביטול ההקלות במסים ששרנסקי ביטל, הורגים אותנו גם במקום אחר.

אייל מלובן: כתרי יוכל להרחיב את הדיון איך זה מתקיים בעולם.

אייל מלובן: קנדה שברה את לוס-אנג'לס בקולנוע כי היא נתנה הקלות כאלה.

כתרי שחורי: מכיוון שכל המכשירים האלה היו קיימים בעבר בתמ"ת, והם בוטלו כל הלחץ עבר לחוק הקולנוע שמצומצם ויועד למשהו אחר.

מל פולישוק-בלוך: אפשר לשחרר את הלחץ בתמ"ת?

אייל מלובן: כן.

כתרי שחורי: בעבר היו לנו מכשירים פיננסיים שנתנו מענה לפלח שלם של עשייה.

מל פולישוק-בלוך: משרד התמ"ת מתייחס אליכם בכלל?

אייל מלובן: לא כיום.

כתרי שחורי: לכן כל הלחץ בסוג כזה של הפקות, של פלח שלם שהיה בשעתו בארץ ויצר הרבה עבודה ושיתופי פעולה, עבר על חוק הקולנוע הקטן משום שאין כפל תמיכות בין המשרדים.

כתרי שחורי: זה לב הבעיה.

כתרי שחורי: מנסים לתפוס טרמפ על ה- 58 מיליון שקל, ויש הרבה אופציות אחרות.

אייל מלובן: הדבר האחרון שאנחנו מבקשים שהוא גם על דעת כל ארבעת האיגודים הוא סעיף 6.

אייל מלובן: בסעיף 6 – דיווח של מוסד ציבורי מסייע.

אייל מלובן: אנחנו מבקשים להוסיף פה פסקה ש"בדיווחים התקופתיים במחצית שנת התקציב ובסיומה יכללו בין אישורים לקיום התנאים הבאים", אנחנו מבקשים את הנושא של תוכנית עבודה המעידה על כמות נאותה של ימי צילום; מבקשם נאותות הפקה שהיה צריך להיקבע ולא נקבע; חתימה על הסכמי עבודה בעניין תנאי עבודה ותעריפים של אנשים שנטלו חלק בהפקת הסרט הישראלי.

אייל מלובן: גם הרשות השנייה קבעה את זה בכללים ובמכרז שלה.

אייל מלובן: מחולקים כספים שנים רבות בעניין שגם המועצה לא מקיימת אותה.

אייל מלובן: היא צריכה להעביר את הכספים לקרנות על סמך כללי נאותות הפקה שנקבעים.

אייל מלובן: הדבר הזה לא מקוים למעלה מ- 3 שנים, ולכן אנחנו אומרים שבתוך התנאים חייבים לראות את כל השלבים הנאותים של פיתוח התסריט, שבן-אדם שמפתח תסריט יראה את כל השלבים הנאותים בכל שלבי ההפקה.

אייל מלובן: למשל, יש קריטריונים עולמיים שקובעים כמה זמן מצלמים דקות צילום ליום.

אייל מלובן: מדינת ישראל שעושה סרטים אינה מתהדרת בכמה זמן.

שנית פנחסי: אבל אנחנו לא חייבנו אותם לעניין הזה.

אייל מלובן: אנחנו מבקשים שבדיווח של המוסד הציבורי.

אייל מלובן: כשנותנים כסף לקרן בשביל סרט ישראלי בסך 58 מיליון שקל מהכסף הציבורי שואלים איך הכסף הזה עובד, מי מפקח וכיצד זה מתבצע?

אייל מלובן: בואו נקבע לנו תנ"ך עבודה.

שנית פנחסי: התנ"ך נמצא בכותרת.

אייל מלובן: הוא לא נמצא בשום מקום.

כתרי שחורי: אתה יודע איזה בדיקות אנחנו עוברים?

כתרי שחורי: כל רבעון אני עובר בדיקה.

שנית פנחסי: במבחני התמיכה של תחום הקולנוע אחד מתנאי הסף זו נאותות הפקה, לכן הוא לא מפורט, כתוב את זה בכותרת.

שנית פנחסי: לכן אם כבר את הדברים האלה צריך להכניס לשם ולפרט מה זה "נאותות הפקה".

אייל מלובן: מאה אחוז, נעשה את זה שם.

שנית פנחסי: זה לא המקום.

מל פולישוק-בלוך: למה אין פירוט במסמך ההוא?

אייל מלובן: אין ויכוח.

צח גרניט: יש ויכוח יותר גדול מזה.

צח גרניט: הייתי שמח לפתוח דיון על מידת המעורבות של הרשות השנייה בשיקול הדעת של גופים משדרים ובחופש הביטוי, אבל זה לא הנושא.

צח גרניט: אנחנו גזרנו עלינו בתפיסת העולם היעדר מעורבות.

צח גרניט: אני רוצה להסביר את הסכנות במה שאתה מעלה כי לפעמים אתה בא לנושא חשוב, ויכול להיות שיש הסכמה עליו, אבל פתחת את הדלת המסוכנת ונכנסת למדרון החלקלק שבו המדינה מתערבת בעבודה של ההיבטים האומנותיים.

אייל מלובן: לא נכון.

צח גרניט: מה לעשות, זה של המדינה.

צח גרניט: ביום שבו התחלת להתערב זה היום שבו אתה עצמך קבעת שתוך כמה זמן ירימו טלפון ויבקשו להזמין סרטים.

מל פולישוק-בלוך: צח, זה לא שייך.

אייל מלובן: זה ממש לא נכון.

כתרי שחורי: אני רוצה שהמדינה תחליט לפי מה אתה מחליט מי זה צלם מוכר, אילו מבחנים הוא עובר וכדומה.

אייל מלובן: אני מוכן.

אייל מלובן: אבל אני גם רוצה לדעת מי מפיק במדינת ישראל וכיצד נבחרים לקטורים בקרן, ולא באג'נדה של חברים .

מל פולישוק-בלוך: ערן, משפט אחרון, ואני רוצה לסכם.

מל פולישוק-בלוך: מה הטענות?

ערן קולירון: אנחנו חושבים שאם יידיש ולדינו הן שפות אם,

ערן קולירון: אז ראוי שגם רוסית ואמהרית יהיו שפת סרט במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: זה לא שייך משום שיידיש היא לא שפה של מדינה אחרת, זה חלק מעם ישראל, זו שפה יהודית,זו לא שפה של מדינה אחרת, ורוסית היא שפה של מדינה אחרת.

מל פולישוק-בלוך: לכן אני לא מסכימה אתך.

ערן קולירון: ---

צח גרניט: שים לב שלפי שיקול דעתו של המוסד הציבורי המסייע קיימת הצדקה שאינה בעלילת הסרט.

צח גרניט: יש לך חריג.

צח גרניט: אם עושים סרט על הקהילה הרוסית, ויש שם דיבורים ברוסית זה בסדר.

ערן קולירון: קיים שיקול דעת בעניין.

צח גרניט: זה שיקול הדעת.

ערן קולירון: בסעיף 2 א' (5): "בהפקת סרט יתקיים לפחות אחד מאלה", לא מדובר על סרט שהוא קו-רפרודוקציה, אלא סרט שנעשה כולו בתמיכה ישראלית, לטעמנו, סרט ישראלי צריך להיות סרט שלפחות או הבמאי או התסריטאי ישראליים כי הם היוצרים המובהקים של היצירה הישראלית.

צח גרניט: ואם מרבית ימי הצילום מתקיימים בישראל?

ערן קולירון: עדיין לא.

ערן קולירון: התסריטאי והבמאי הם המהות של הסרט, הנשמה של הסרט.

מל פולישוק-בלוך: ברור לי שאתה רוצה לעגן את זה בבמאי ובתסריטאי, אבל יש עוד מרכיבים, מה לעשות.

ערן קולירון: המרכיבים העיקריים, לטעמי, הם או התסריטאי הוא הבמאי כי הם אלה שיוצרים את המהות של הסרט.

ערן קולירון: יש לי המון כבוד לצלמים, הם יעמידו את המצלמה בירושלים אז זה ייראה אסתטית שונה, אבל המהות---

אייל מלובן: זה ממש לא נכון מה שאתה אומר.

אייל מלובן: הצלם הוא לא פחות יוצר מהבמאי.

ערן קולירון: בעינינו, היוצרים המובהקים הם הבמאי והתסריטאי, וכשמדובר בסרט ישראלי אחד מהם צריך להיות, זו טענה שנייה שלנו.

אייל מלובן: ממש לא נכון.

צח גרניט: אם היית מאיגוד המפיקים, מובן שהיית אומר שזה המפיק.

ערן קולירון: תפתח כל תיאוריה קולנועית בעולם, תיגש לכל בית-ספר לקולנוע, תשאל של מי היצירה, יגידו לך שהיא של הבמאי ושל התסריטאי, לא של הצלם ולא של המפיק.

מל פולישוק-בלוך: אני ראיתי הרבה הצגות של שייקספיר שהבמאי היה אנגלי למשל, אבל זו הייתה הפקה של "הבימה".

מל פולישוק-בלוך: איך תגדיר את זה, כתיאטרון ישראלי?

ערן קולירון: המלט היא לא יצירה ישראלית.

מל פולישוק-בלוך: צריך לתמוך ב"הבימה" שמעלה כזאת הצגה או לא?

ערן קולירון: בוודאי.

ערן קולירון: אבל תיאטרון שונה באופן מהותי מקולנוע.

מל פולישוק-בלוך: למה?

מל פולישוק-בלוך: לא.

ערן קולירון: תיאטרון הוא אומנות מבצעת, קולנוע הוא לא אומנות מבצעת, אין סרט שלקח תסריט אמריקני ועשה אותו מחדש בארץ.

ערן קולירון: המהות הזאת לא נמצאת בקולנוע, אפשר לבדוק את זה היסטורית ולראות שזה לא קיים.

ערן קולירון: בסעיף 6 אנחנו מדברים על תנאי העסקה בתנאי עבודה מינימליים.

ערן קולירון: אנחנו מבקשים תנאי מינימום.

ערן קולירון: יש מחירון מינימום שמקובל על כל התעשייה, ולא ברור למה הקרן הציבורית לא תחייב שזה ייעשה גם בתנאי המינימום הללו.

כתרי שחורי: אני רוצה לענות על העניין הזה.

כתרי שחורי: אין לי ויכוח לגבי תנאי מינימום, יש לי ויכוח מהותי עם הציבור הזה לגבי ההגדרה.

כתרי שחורי: הקרנות אינן מעסיק, אינן מפעל, ואינן גוף מעסיק.

כתרי שחורי: הן במהותן גופים שמעודדים, תומכים ומשקיעים, הם אינן גופים מפיקים, אין להן אחריות של מפיקים מכל סוג שהוא, אלא בגובה השקעתן כמו כל משקיע בכל מיזם, ובמקרה הזה המיזם הוא תרבותי.

כתרי שחורי: לכן כל המערכת של יחסי העבודה בתוך הגוף הוא בין המפיקים לבין הקבלנים.

מל פולישוק-בלוך: לא מקובל עליי.

מל פולישוק-בלוך: אתה תממן סרט שבו מפיק משתמש בילדים בני 7 ויש שם קטעים ארוטיים, אז מה, אין לך אחריות?

כתרי שחורי: יש לי אחריות עצומה.

מל פולישוק-בלוך: כמו שיש לך אחריות על התוכן יש לך אחריות על אופן העסקת האנשים.

מל פולישוק-בלוך: אם תעסיק ילדים – אפילו לא לסרט כחול, אתה לא יכול להתעלם מזה.

מל פולישוק-בלוך: אפילו שהוא לא מוגדר כגוף מפיק, הוא נותן את הכסף למפיק, הוא בעל אחריות על המפיק, יש לך אחריות לא פחותה.

כתרי שחורי: אין לנו בכלל ויכוח על זה.

מל פולישוק-בלוך: הוא מבקש שלא תיתן כסף למי שעושק את העובדים.

כתרי שחורי: אני מסכים אתך לחלוטין שאנחנו עוקבים ומתעקשים על סף המינימום והסכמי עבודה.

כתרי שחורי: שכר המינימום מבחינתנו הוא תנאי בל יעבור, אבל להעלות ולשנות במשא ומתן את שכר המינימום זה לא אנחנו.

מל פולישוק-בלוך: הוא לא מדבר על זה, זה סיפור אחר.

מל פולישוק-בלוך: אף אחד לא מבקש לעשות משא ומתן עם העובדים על גובה שכר המינימום במדינת ישראל.

כתרי שחורי: זה קורה.

אייל מלובן: זה קורה בקושי.

כתרי שחורי: קורה מאוד.

אייל מלובן: אולי בקרן שלך, אתה יוצא דופן בניהול הקרן.

מל פולישוק-בלוך: אם זה קורה אז אין שום מניעה שגם ידווח.

מל פולישוק-בלוך: לכן כמה שיותר שקוף יותר בריא.

כתרי שחורי: לי אין שום בעיה עם זה.

מל פולישוק-בלוך: אחרי ששמענו את כולם, אנחנו לא סוגרים, אי-אפשר לסגור עכשיו את ההחלטה, אני גם חושבת שנשארו כמה דברים לא ברורים.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת לקיים דיון על תעשיית הקולנוע בהשתתפות נציגים ממשרד התמ"ת ומשרד החינוך.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מאוד נשמח אם השר ישתתף בדיון כזה כי זו אחת התעשיות שהמשרד מתעלם מהן.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת להתייחס לזה בצורה כזאת במכתב.

אייל מלובן: נכון.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו רוצים ליידע את השר שאנחנו דורשים התייחסות לתעשייה ככל התעשיות, וככזאת צריך להשקיע בה או לתת לה את התנאים לפעול.

מל פולישוק-בלוך: לכן אנחנו רוצים את השתתפותו.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת להביא את כל הגורמים הרלוונטיים לדיון על תעשיית הקולנוע.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לשמוע סקירה על מבנה תעשיית הקולנוע, איך תעשיית הקולנוע עובדת לקראת 2005.

מל פולישוק-בלוך: רצוי לא מגורם אחד כדי שיהיה פה איזון.

מל פולישוק-בלוך: הגיע הזמן שנשים את זה על השולחן, אולי עשו את זה בעבר, אבל זה תמיד טוב.

אייל מלובן: אני חושב שאם תטילי על מר כתרי שחורי להכין מצגת בסיוענו, זה יהיה טוב, כי יש לו הניסיון העולמי הכי גדול.

מל פולישוק-בלוך: אני לא חשבתי אחרת.

מל פולישוק-בלוך: מכיוון ששמעתי שיש כמה קרנות אני רוצה שיהיה ייצוג הולם לכולם.

מל פולישוק-בלוך: במסגרת הישיבה שנקיים בקרוב נביא להכרעה בנושא התקנות, ואני מבקשת מכם מאוד לבוא להסכמה ברוח הדיון שהיה פה היום.

מל פולישוק-בלוך: גישתי היא להוריד את כל סעיף 3, לדעתי הוא מיותר לחלוטין.

מל פולישוק-בלוך: מטרתנו לעודד את הקולנוע הישראלי ולא קולנוע שעוסק ביהודים.

מל פולישוק-בלוך: דבר נוסף, הדיווח השנתי לוקה בחסר, צריכה להיות כאן דרישה לדיווח מפורט, ולא רק איזה סרטים ומה שלבי ההפקה.

מל פולישוק-בלוך: לפי הדיווח פה, זה יכול להסתכם בחצי עמוד, ואני לא חושבת שלזה התכוונו.

שנית פנחסי: הם צריכים להתייחס באופן מפורש לתנאים להכרה.

מל פולישוק-בלוך: גם את התנאים להכרה אפשר לכתוב במשפט.

צח גרניט: אבל מבחינה משפטית הדיווח שמדבר עליו אייל איננו רלוונטי לשאלה האם סרט הוא סרט ישראלי או לא סרט ישראלי.

מרב ישראלי: השאלה היא האם אפשר ליצור קשר בין התמיכות לבין התקנות האלה.

מל פולישוק-בלוך: אין לי בעיה שהדיווח יהיה במקום אחר במסגרת הליך התמיכות, אבל לפי ההערה שלך הבנתי שגם שם אין דיווח.

צח גרניט: יש שם דיווח מלא כי הם חייבים לדווח כדי שייקבע גובה התמיכה שלהם, אבל שם יש ויכוח גדול על שאלות גדולות שמעלה אייל.

צח גרניט: אם גם לא נתייחס לזה, זה לא רלוונטי לתקנות לשאלה האם הסרט הוא סרט ישראלי.

צח גרניט: הסרט יכול להיות סרט ישראלי גם אם משלמים שם מתחת לשכר מינימום.

שנית פנחסי: כי לא דורשים את זה שם.

אייל מלובן: זה מאוד רלוונטי בעינינו.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת שתתווכחו ביניכם ותגיעו למסקנה.

מל פולישוק-בלוך: מה שאני רואה פה הדיווח השנתי לוקה בחסר, אין כאן מספיק שקיפות.

מל פולישוק-בלוך: אני לא אומרת שצריך להיכנס לכל מה שאייל אומר, אבל אני מרגישה שיש כאן יותר מדי אמורפיות בדיווח, תחשבו איך לעשות את זה יותר מפורט.

מל פולישוק-בלוך: בנושא החמישית, אני בהחלט מסכימה שסרט אחד רשאי להיות חריג.

מל פולישוק-בלוך: עם ההערות האלה אני מבקשת שתקיימו ישיבה ביניכם, תגיעו להסכמות כדי שנוכל לקבל החלטה.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.