ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 16, פרוטוקול מספר 99, 2003-12-24 09:05

אריה אלדד: מאוטיזם.

אריה אלדד: אני מראש מתנצל שניהול הישיבה הונחת עלי תוך כדי הליכה לועדה אחרת, כי אני התכוונתי בכלל להיות במקום אחר הבוקר.

אריה אלדד: אבל הבנתי שמחמת איזה שהיא בעיה בלתי צפויה, יו"ר הועדה, שאול יהלום לא יכול לנהל אותה.

אריה אלדד: לאלה שאינם מכירים, שמי פרופ' אריה אלדד - אני במקור מנתח פלסטי.

אריה אלדד: הגעתי לפוליטיקה לפני פחות משנה.

אריה אלדד: ומכיוון שאני לא מכיר את כל הנפשות הפועלות, והספקתי לקרוא את החומר עד זמן קצר לפני הדיון.

אריה אלדד: אני אבקש מכל דובר לפני שיתחיל, להציג בחצי משפט, את התחום שממנו הוא בא ואת תחום האחריות שעליו הוא מופקד.

אריה אלדד: אני מבקש להתחיל לעסוק בנושא מזווית ראייה של משרד הרווחה.

אריה אלדד: גב' לילי אבירי, אם תוכלי להציג במספר מילים את הבעייתיות לקראת השנה הבאה, כפי שאת רואה אותה.

לילי אבירי: האוכלוסייה עם האוטיזם לא היתה מטופלת במשרד העבודה והרווחה ובכלל לא היתה מטופלת בארץ.

לילי אבירי: המקום היחיד שהיתה מטופלת זה היה במשרד הבריאות וההתייחסות היתה יותר כעין אשפוז, אשפוז יום, בתי-חולים, מסגרות חוץ ביתיות.

לילי אבירי: המשיך, כמה גני-ילדים ובתי-חולים לחולי נפש וכמה מסגרות חוץ ביתיות, שמשרד הבריאות תקצב אותם כיחידות אשפוז.

לילי אבירי: ולא היתה בכלל התייחסות לתחום הקהילתי.

לילי אבירי: לפני חמש שנים, הטיפול באוכלוסייה עבר למשרד הרווחה ואז הוקמה היחידה והחל הטיפול.

לילי אבירי: בתחילה אנחנו קיבלנו רק את הטיפול החוץ ביתי במשך שנתיים שלוש.

לילי אבירי: ולפני כשנתיים קיבלנו גם את האחריות על תחום הקהילתי באוכלוסייה.

לילי אבירי: המחלקות לשירותים חברתיים, הם אנשי השדה שלנו ואמונות לטפל באוכלוסייה, לא היו מוכנים לטפל באוכלוסייה כקבוצת אוכלוסייה חדשה.

לילי אבירי: היה תהליך ארוך אצלנו במשרד.

לילי אבירי: ולפני שנה וכמה חודשים, הם היו מוכנים לקבל את האוכלוסייה.

לילי אבירי: וכאן התחיל גל של אנשים שנכנסו לטיפול, כי לפני כן הם לא היו.

לילי אבירי: אנחנו לפני שנה וחצי בעצם התחלנו לטפל.

לילי אבירי: היו לנו כ300- אנשים מחוץ לבית, וכ100- אפילו פחות אנשים בקהילה.

לילי אבירי: במשך שנת 2003 התחילו אנשים רבים להיכנס למחלקות לטיפול ועברו אלינו.

לילי אבירי: ומה שקרה שהתקציב בעצם של שנה שעברה ושקיבלנו השנה, לא הוגדל, כלומר, אנחנו באותו סכום כסף ובמספר מועט של אנשים.

לילי אבירי: יש קיצוץ מזערי יחסית למשרדנו, אבל מה שקרה יש גידול רב באוכלוסייה.

לילי אבירי: ואז היינו מוכרחים כיחידה, להתחיל לראות איך אנחנו מעבירים תקציבים.

לילי אבירי: לא לכולם, כלומר איך לצמצם את התקציבים.

לילי אבירי: זה נראה כאילו מעין קיצוץ שלילי או משהו.

אריה אלדד: יתר.

אריה אלדד: אנחנו מכירים את התופעות האלה מהיפראקטיביות למשל, שהסטיגמה הזאת מונחת על מיליוני אנשים, כי יש כדאיות לתעשייה לממן אותה.

אריה אלדד: איך נעשה האבחון, מי היום שם חותמת אבחונית באיזה שלב.

אריה אלדד: ומה להערכת המשתמשים כאן, שאני מודע לעניין שיש לכולנו כאן.

אריה אלדד: מה לדעתכם מידת האמינות באבחון היום בארץ.

מרגלית תירוש: הקיצוץ או קיצוץ בגידול באוכלוסייה, ואני חושבת שזה לא הכיוון הנכון.

מרגלית תירוש: הוא חשוב, אבל הוא באמת רלוונטי לכלל האוכלוסיות.

מרגלית תירוש: הייחוד של האוטיסטים או מה נגעה בו לילי קודם, שאנחנו בפיגור של 25 שנים מאז שהלקות הזאת הוכרה במדינת ישראל וע"י מדינת ישראל, עד ליום שבו החליטה מדינת ישראל להתחיל לתת משהו לילדים האלה.

מרגלית תירוש: חוץ מאשר בתי"ח לחולי נפש או אשפוז יום כזה או אחר.

מרגלית תירוש: הפער הזה הוכר ע"י משרד העבודה והרווחה, הוכר ע"י משרד האוצר.

מרגלית תירוש: עשינו בשעתו תכנון של חמש שנים - תכנון רב-שנתי, לכיסוי הפערים.

מרגלית תירוש: עוד לא מדברים על גידול טבעי שכל שנה נוספים לנו 250 ילדים.

מרגלית תירוש: ילדים.

מרגלית תירוש: ואנחנו לא מתכננים, לא המשרד ולא אנחנו, על גידול מעבר למי שמתדפק על דלתנו ועבר אבחון מפורט שהוא אכן עונה לקריטריון של P.V.D אוטיזם של פסיכיאטר, נוירולוג, התפתחותי.

מרגלית תירוש: ז"א לא כל מי שכותב חשש ל-P.V.D.

מרגלית תירוש: הוא אכן מתקבל.

מרגלית תירוש: מדברים על 1500.

מרגלית תירוש: בגיל הרך יש תוספת כל שנה של 240.

מרגלית תירוש: אנחנו ביקשנו לעשות כרגע תכנון רק עפ"י המציאות של 120 ילדים.

מרגלית תירוש: שאם היה לנו איזשהו סידור של תכנון רב-שנתי, שהשנה רק לשירותים הקהילתיים, הם זכאים למינימום הזה.

מרגלית תירוש: והיינו צריכים לקבל השנה תקציב של 14 מיליון והוא מגיע לפחות מ7.5- מיליון שנאמר בתחילת הדרך, הרי הקיצוץ הוא של 114% ולא של 14% כפי שנוטים להציג אותו.

מרגלית תירוש: עכשיו יש טענה של האוצר, "לא ניצלו תקציב קודם".

התמונה. א: כל מה שאנחנו מדברים, זה על הטיפול הקהילתי.

מנחם וגשל: לפני שנתיים.

מנחם וגשל: בניגוד לטיפול החוץ-ביתי, שמשרד הבריאות טיפל בו.

מנחם וגשל: הוא טיפל בו כך, הוא טיפל בו אחרת, הוא העביר אלינו חבילה שלמה ואנחנו התמודדנו איתה.

מנחם וגשל: לגבי הטיפול הקהילתי לא היה טיפול קהילתי באוכלוסייה הזאת לפני שמשרד הרווחה נכנס.

מנחם וגשל: פירוש העניין הוא, שגם המח' לשירותים חברתיים, כשהם התייחסו לאוכלוסיית האוטיסטים, הם התייחסו לזה בתוך המערך של הפיגור או הנכויות.

מנחם וגשל: כמו שלילי אמרה, וזאת הנקודה שצריך להבין לגבי הגידול.

מנחם וגשל: שמרגע שהמודעות עלתה לנושא הזה, מרגע שאנחנו התחלנו להפעיל בכמה מח' לניסוי, עובדים ייחודים לטיפול בנושא, יותר הורים פונים.

מנחם וגשל: יש לנו כרגע אוכלוסייה יותר גדולה, אנחנו נגיע השנה לפי הסקירה שלילי עשתה, לסדר גדול של בערך 2000 מטופלים.

מנחם וגשל: המשמעות של העניין הזה היא, שכשאתה לוקח את התקציב - אין קיצוץ.

מנחם וגשל: אבל שאתה לוקח את התקציב והתקציב הזה מתפזר בבת-אחת על אוכלוסייה יותר גדולה.

מנחם וגשל: וככל שהמודעות עולה - האוכלוסייה הופכת להיות יותר גדולה - התקציב פרקטית, אתה הופך להיות יותר קטן.

אריה אלדד: נוכל לשמוע את כולם, זו לא במה לונטילציה כל-כך כמו ניסיון למקד את הבעיה.

תמי יונה: אוטיסט מתחום הבית, שכולם נפגעים, לא רק הילד האוטיסט - האחים שלו - המצב הכלכלי, המצב הפיזי, המצב הנפשי וזה מצב מאוד מאוד קשה.

תמי יונה: השירותים הקהילתיים זה שמונה שנים של מאבק, נלחמנו שסוף כל סוף יהיה בכלל משרד שיטפל בנו.

תמי יונה: שסוף כל סוף יהיה אגף שיטפל בילדים האוטיסטים.

תמי יונה: ורק לפני שנה קיבלנו את השירותים לסומכים.

תמי יונה: אני מכירה משפחות ותיקות ששמו את הילד בהוסטל ואני חושבת לפי מה שאני מכירה באופן אישי, אם תבדוק כל הילדים האלה שנמצאים בהוסטלים, תמצא מצב שהילדים האלה הוצאו בגיל שמונה-תשע.

תמי יונה: היום הילד שלי בן 11, והסביבה, שאני לא מוציאה אותו מהבית לשירותים הקהילתיים.

תמי יונה: אם המדינה תעזור לי בסומכת, תעזור לי בנופשון.

תמי יונה: והמשפחות מסביבי שאני מכירה אותם באופן אישי.

תמי יונה: אנחנו אומרים את זה חד-משמעית, תעזרו לנו מעט בשירותים קהילתיים, אנחנו נחזיק עוד הרבה שנים את הילד בבית.

לילי אבירי: בילדים, לשחרר את המשפחות, לעזור לילדים ללמד אותם אימוניות, להמשיך את מה שקורה בביה"ס.

לילי אבירי: פשוט לתת למשפחות אפשרות לשרוד.

לילי אבירי: השירות הזה ניתן היום בהיקף לשנה הבאה, אני חושבת שפחות מ18- שעות לחודש לחלק מהמשפחות.

לילי אבירי: ל135- משפחות בערך.

לילי אבירי: כרגע במאגר שלי, יש 650 משפחות שפנו לעזרה.

לילי אבירי: יותר קשים, משפחות של שני ילדים, חד-הוריות.

לילי אבירי: עשינו קריטריונים לקביעת נזקקות ורק למשפחות האלה נתנו.

מנחם וגשל: שיהיה קריטריון שוויוני שמבחינה זאת אנחנו נוכל לקבוע למי נותנים ולמי לא.

מנחם וגשל: אנחנו נקבע עובדות, זאת לא הבעיה לדיון היום, הבעיה לדיון היום היא שאיך שלא נקבע את זה, הסמיכה היא פשוט קצרה.

אריה אלדד: זה לא מספיק, אולי אנחנו צריכים 200 שעות בחודש.

אריה אלדד: מה סדר היום שלך ואיך הסומכת נכנסת שעה ביום או שעה וחצי ביום, ועושה לך משהו מיוחד.

רננה ישראל: בבי"ס רגיל בכיתה רגילה.

רננה ישראל: סדר היום מבחינה כלכלית למשפחה, זה אומר שהיא הולכת לביה"ס עם סייעת והיא מתמודדת שם עם חומר וזה מקדם אותה מאוד.

רננה ישראל: אני משלמת: 2400 ש"ח לסייעת שהולכת איתה לביה"ס שנמצאת איתה כל השעות, ואז בשעה 12:00 היא כבר מגיעה הביתה, ארוחת צהרים, קצת נחה, בשעה 2 עד שעה 7 בערב, היא נמצאת בטיפול שנקרא טיפול AB.A, שזה טיפול מאוד מתקדם, שהגיע לארץ לפני כחמש שנים, ואני יכולה לברך את מנכ"לית אלו"ט שפיתחה את הנושא עם A.B.A., יש את המודעות לA.B.A וזה אומר שהטיפול הזה עולה לי 5000 ש"ח בחודש, יש ארבע מטפלות סביב הילדה, כל שעתיים מתחלפת מטפלת.

רננה ישראל: אנחנו למעשה משפחה שלא מקבלת היום תקציב משום גורם, היות והיא לא בחינוך מיוחד, אני לא יכולה ליהנות משירותים של חינוך מיוחד, היות והיא כבר ב12- בבית.

רננה ישראל: של ה700- ש"ח ומתוך התקציב של 5000 ש"ח שאני משלמת לכל ארבע מטפלות שעובדות עם הילדה, אז ה700- ש"ח האלה זה נקודת אור.

יצחק מימוני: שלי לטיפולים.

יצחק מימוני: יש מותרות, בשבילי זה ממש טיפולים, אני אישית לא יכול לקחת אותו לטיפולים מכל מיני סיבות, כי אני עובד בשעות האלה והחונכת עוזרת לי לטיפולים, משמע שאני מפסיק את הטיפולים.

יצחק מימוני: אם זה מה שבסוף יקרה, אני אבקש מהמדינה לעשות המתת חסד.

יצחק מימוני: הילד הזה הוא כל-כך מסכן.

יצחק מימוני: אי אפשר לחיות כך יותר.

אריה אלדד: להוריד את הדיון מכותרות כמו "המתת חסד" למישור הרבה יותר הצידה.

יצחק מימוני: טיפולים לילד לקחת אותו.

יצחק מימוני: יש כבר גבול, גם את זה לוקחים לי.

יצחק מימוני: אז היה לי שנה שעברה 30 שעות, זה בכלל לא הספיק לי כמעט לכלום.

יצחק מימוני: הורידו לי את זה ל18-.

יצחק מימוני: על כל שעה אני נלחם וגם את זה היום רוצים להוריד לי.

אריה אלדד: מספיק לי לשום דבר".

אריה אלדד: לכן שאלתי, המספר הזה נולד מאיזשהו רעיון טיפולי או מאיזשהו אילוץ תקציבי.

אריה אלדד: אז השמיים הם הגבול בעניין הזה.

מרגלית תירוש: את השמיים.

מרגלית תירוש: הגדרנו 86 שעות חודשיות, זאת העזרה הסבירה של 20 ש"ש לילד בשבוע.

מרגלית תירוש: כי כל הספרות המקצועית מגדירה את זה כמינימום שצריך לטפל בילד באופן אינטנסיבי אחד לאחד.

מרגלית תירוש: זה המינימום שיביא לתוצאות.

מרגלית תירוש: מעבר לצד הרווחתי, 86 שעות.

מרגלית תירוש: אבל משום שלא היה להם תקציב, אז אמרו, אנחנו נרד מהמינימום הזה.

מרגלית תירוש: זה פשוט תוצאה של אין.

מרגלית תירוש: אם היינו רוצים לבנות את זה נכון, היינו בונים לפי 86 שעות.

מנחם וגשל: עובד היום על האופטימום.

מנחם וגשל: נוטף דם מהאצבעות שאתה חותך.

מנחם וגשל: אבל אנחנו הורדנו את זה ל30- שעות.

מנחם וגשל: 30 שעות זה מה שחילקנו לכל משפחה, לא כי זה איזה שהוא אידיאל גדול, אלא אמרנו, בוא נראה מה המינימום שאתה נותן למשפחה שהיא עוד יכולה משהו לעשות עם זה.

מנחם וגשל: מה שטוענות המשפחות, ואני לא יכול להתווכח עם זה, שהשנה, בגלל מה שאמרתי קודם, זה ירד ל18- שעות.

מנחם וגשל: והרבה מאוד משפחות לא מקבלות כלום, נכון.

מנחם וגשל: זאת כרגע הבעיה.

מנחם וגשל: אתה צודק כשאתה שואל מדעית.

מנחם וגשל: O.K.

מנחם וגשל: 30 שעות מה זה.

מנחם וגשל: זה משהו סתם, זה משהו שעונה.

מנחם וגשל: זה משהו שהיה פשרה בין האופטימום שדיברה גב' תירוש, לבין משהו שהיה לנו ואמרנו, לתת משהו למשפחות, ליותר משפחות איזשהו סכום.

מנחם וגשל: זה ברור אבל שכשאתה יורד מתחת למינימום, בשלב מסוים זה הופך להיות כלום לכולם.

דפנה פארן: גם בעיה עקרונית של מה קורה לפירורים האלה של התקציב, עד שהם מגיעים.

דפנה פארן: ומה שקורה, זה שאחוזים רבים מהתקציב האלה הולכים לטמיון בשתי צורות עיקריות.

דפנה פארן: צורה אחת, זה שהתקציב הזה עובר דרך הרשויות המקומיות שאמורות להשתתף בו ברמה של בין 25 ל- 30%.

דפנה פארן: לרשויות המקומיות אין אינטרס להשתתף בתקציב הזה.

דפנה פארן: אנחנו בני-ערובה בין הרשויות לבין משרד הרווחה.

דפנה פארן: אני במשך השנה וחצי האחרונות, מבלה בהתכתבויות עם נציגי משרד הרווחה, עם עיריית ת"א.

דפנה פארן: העירייה לא העבירה טפסים של הבן שלי במודע ובזדון.

דפנה פארן: ולאחר בירור מאוד מעמיק הסתבר שהם עשו את זה כי אין להם אינטרס להשתתף בסכום.

דפנה פארן: מעבר לזה, נוצרת בעיה שבאופן תיאורטי, אנחנו לא יודעים את התקציב וגם לא באופן מעשי.

דפנה פארן: אני צריכה לנהל מו"מ עם נציגה של עיריית ת"א, שהיא בשבוע שעבר אמרה לי, "תפני לווראייטי".

דפנה פארן: ואני אמרתי לה, שאם לאזרח שמשלם מסים במדינת ישראל והון על עירייה, אומרים, תפנה לווראייטי, שהיא תתפטר, שתסגור את הלשכה שלה ותיתן את המפתחות לווראייטי.

דפנה פארן: אני לא מוכנה לחיות פה כקבצנית.

דפנה פארן: להגיד לי.

דפנה פארן: היא צריכה להגיד לי, "אנחנו נטפל בעניינך, אנחנו ננסה לקדם".

דפנה פארן: להגיד לי, "תלכי לוורייאטי", זו תשובה שהיא לא ראויה להישמע במדינת ישראל.

דפנה פארן: אני מצטערת, אבל זו לא תשובה שראויה להישמע ע"י אדם שמשלם כל-כך הרבה למדינה וגם אדם שמשלם פחות.

דפנה פארן: כל זמן שאנחנו חיים במדינה הזאת - למדינה יש איזשהו תפקיד ויש לה אחריות.

דפנה פארן: אני בניגוד או לא בניגוד, אני מאוד אוהבת את הילד שלי, הוא חי איתי, כי אני רוצה שהוא יחיה איתי, אני לא אוציא אותו מהבית, חס וחלילה אם לא יהיה לי תקציב.

דפנה פארן: אבל הנושא הוא אותו נושא.

דפנה פארן: צריך לקבוע קריטריון מינימלי ולעמוד בו.

דפנה פארן: זה לא ייתכן שאנחנו כל פעם נהיה במצב של קבצנים מול העירייה.

אריה אלדד: רק לא מקבלת את הנתח שעיריית ת"א היתה צריכה לתת.

דפנה פארן: שהחליט שהתקציב הזה צריך לעבור דרך חברת כ"א.

דפנה פארן: שזה גם סיפור שהוא קפקאי.

דפנה פארן: היות והנימוק הוא שלפני כמה שנים, משפחות רימו, כל שאר האוכלוסייה סובלת.

דפנה פארן: אם אין תקציב, למה הוא צריך לעבור דרך חברת כ"א שרואה בחורה פעם אחת בשנה, היא בכלל לא יודעת אם הבחורה באמת בפועל עובדת עם הילד, ממלאים טפסים וכולם מרוצים.

דפנה פארן: והכסף הזה שהוא כל-כך יקר, הוא מתבזבז בשני מקומות.

דפנה פארן: בחברת כ"א והוא מועבר לעיריית ת"א.

דפנה פארן: זה שני דברים שפוגעים בלב התקציב הזה.

דפנה פארן: זה יוצר מצב שהכסף לא מגיע לאן שהוא צריך להגיע.

דפנה פארן: ונוצר מצב שאנחנו פונים ללשכות הרווחה העירוניות, הן מסתירות מאיתנו מידע.

דפנה פארן: אני במשך שנה וחצי שמעתי כך: "אין שעות, יש שעות".

דפנה פארן: קיבלתי 12 שעות ל4- שעות לחודש.

דפנה פארן: אחרי זה, זה הגיע למצב שהייתי צריכה לפנות לכל החלונות הגבוהים, ממש שוק הכרמל.

דפנה פארן: אני חושבת שאחת הבעיות המרכזיות זה באמת שאנחנו לא מקושרים ישירות עם משרד הרווחה וזה נותן כלי בידי הרשויות המקומיות לשחק עם התקציב הזה, גם מהמעט שיש.

דפנה פארן: ואלו הן שתי בעיות עיקריות שאני מבקשת לטפל בהם.

אריה אלדד: המקומיות.

אריה אלדד: אני אשמח לשמוע מאחת מהרשויות.

נעמי אחימור: קיבלנו את הטיפול אלינו לפני כשנתיים.

נעמי אחימור: בשנה הראשונה זה היה קלי קלות, כי לא הייתה עדיין אוכלוסייה.

נעמי אחימור: הם הגיעו אלינו טיפין-טיפין.

נעמי אחימור: היום אנחנו הגענו בראשל"צ ל70- משפחות מוכרות.

נעמי אחימור: אני מאמינה שעם הזמן מספר המשפחות ילך ויגדל.

נעמי אחימור: אני יכולה לתת למשל סדר גודל של היקף תקציב שמשלמים בראשל"צ, ושיסבירו לי, איך בתקציב הזה אנחנו יכולים להסתדר.

נעמי אחימור: אם אנחנו מקבלים 37 אלף ש"ח לנושא של מטפחים, נופשונים, טיפול במעון ילדים בקהילה.

נעמי אחימור: זה סדר גודל של הסכום שאנחנו מקבלים.

נעמי אחימור: אנחנו לפי ההנחיות, צריכים להעביר את ההפעלה של הסמך מקצועי, המטפלות, המטפחים, הכל דרך חברות כ"א.

נעמי אחימור: לשירותים חברתיים עוד תחומים ועוד נושאים לטיפול ועוד נושאים לאחריות.

נעמי אחימור: ואז אני מבינה את התסכול של המשפחות, שעו"ס לא יכולה אפילו לפעמים להגיע אליהם ולהגיד להם, "בדקתי, עשיתי".

נעמי אחימור: אני רוצה שהמשפחות גם יבינו את הדברים האלה.

נעמי אחימור: עו"ס כל מה שקשור בטיפול באוכלוסייה בכל תחומי האחריות, אמורים לתת תשובות.

נעמי אחימור: כח-האדם לא גדל, גם עם העברת הטיפול באוטיזם למח' לשירותים חברתיים, אני יודעת שמספר התקנים שהמשרד קיבל מאוד מאוד מצומצם ואת זה רק צריך לחלק.

נעמי אחימור: המחלקות לשירותים חברתיים גם צריכות לתת, ואני טוענת, שחלק מהשירות, זה לא רק השירות בעין שנותנים למשפחות, חלק מהשירות זה גם ההתייחסות של עובד, של אדם שיהיה במשרד ויוכל לתת את ההתייחסות.

נעמי אחימור: אז אם אין אדם שיוכל לעשות את הבדיקה היסודית ולהתייחס ולתת את התשובות בזמן למשפחות, אני מבינה מאין בא התסכול שלהם.

נובע, א: לצערי הרב ישנה חקיקה מאוד יפה סוציאלית ומפוארת, אבל בצידה אין את המשאבים.

נובע, א: לדוגמה אצלנו בראשל"צ, ישנה חברה בשם "מרגלית" להסעת אוטיסט.

נובע, א: אני צריכה לאותו בוגר שנוסע לאיזה שהיא תעסוקה מוגנת מחוץ לראשל"צ לממן הסעה - אין לי את הכסף להסעה הזו.

נובע, א: והאימא לא יכולה לממן את הדברים האלה - היא צריכה לתת מימון למלווה - כי הוא לא יכול לנסוע ללא מלווה.

אריה אלדד: התקצוב.

נעמי אחימור: ב25%-.

רגינה ויצמן: מספיק.

רגינה ויצמן: אני לא בטוחה שמחר, אם נקבל פתאום תוספת תקציב מאוד גדולה לפי הצרכים של האוכלוסייה, אני לא יכולה להגיד לך שעיריית ירושלים תוכל לתת.

אריה אלדד: כסף להשלים את ה25- מיליון.

רגינה ויצמן: הנושא של הנופשונים.

רגינה ויצמן: עד השנה הנופשונים היו ממומנים ע"י משרד הבריאות ללא הגבלת ימים.

רגינה ויצמן: משנת 2004, כל נער אוטיסט שחי בבית, זכאי עד 15 יום בלבד וזה לשנה ובהתאם לתקציב שיועבר.

רגינה ויצמן: שלדעתי לא יספיק לירושלמים יותר מלהגיע לחודש מרץ.

רגינה ויצמן: המשמעות של נופשון, זו האפשרות למשפחה להביא ילד ללינה של לילה, שתיים בשבוע, בחודש, מתי שהוא רוצה, בחופשים, על-מנת שלילה אחד המשפחה תוכל לישון בשקט בבית או ללכת לחתונה, לסרט או מה שלא יהיה.

רגינה ויצמן: הפתרון הזה עומד ליפול ולא יהיה בשנה הבאה להערכתי.

רגינה ויצמן: בירושלים יש נופשון אחד שנותן מענה לאוכלוסייה הזאת, אבל בארץ יש עוד.

יצחק רוזנר: רשימות המתנה של אנשים, אין לנו אפילו את האפשרות לעבוד לפי הקריטריונים שצוינו.

יצחק רוזנר: ברגע שאין תקציב - גם מי שעומד בקריטריון וזה כנראה הבעיה בת"א.

יצחק רוזנר: אין פשוט אפשרות לבוא ולתת לו מענה.

יצחק רוזנר: נקודה שניה, פותחו הרבה שירותים בקהילה.

יצחק רוזנר: נוסף לנופשון נעשתה פעילות יפיפייה, יש מועדונית.

יצחק רוזנר: יש למעשה רצף של שירותים שלמעשה מאפשרות להשאיר את הילד עם אוטיזם בקהילה כמה שיותר זמן.

יצחק רוזנר: דבר שגם מאוד מאוד משמעותי למשפחה.

יצחק רוזנר: יש לזה גם השלכה כלכלית.

יצחק רוזנר: הרבה יותר זול להחזיק אותו בקהילה.

יצחק רוזנר: הקיצוץ, שבעקבותיו אנחנו שומעים על הבעיות התקציביות, גורם לכך שיש לנו את השירותים האלה כמעט על הנייר.

יצחק רוזנר: כי אם נאמר בחיפה, איתרנו 15 ילדים שאפשר להציע להם את המועדונית שהיא מאוד זולה ומאוד מאוד יעילה, ברגע שהסתיים התקציב, כלומר נשארנו עם שלושה ילדים שיכולנו לתקצב אותם, עם שלושה ילדים אי אפשר לפתוח מועדונית כזו, ולכן אנחנו נמצאים באיזשהו מצב שהשירותים, לא זו בלבד שאינם מתרחבים, אלא גם מה שקיים, עלול להיפגע.

יצחק רוזנר: נקודה נוספת מההיבט של הרשות.

יצחק רוזנר: כמובן שאנחנו העו"ס, שותפים בכל מה שקשור לקושי העצום והנטל העצום שמוטל כאן על המשפחות.

יצחק רוזנר: אבל מה שקורה כאן יש לנו גם כן את האילוצים שהרשות מטילה עלינו.

יצחק רוזנר: יש לנו אילוצים נוספים.

יצחק רוזנר: אני מסכים שזו בעיה, אבל רשות מקומית שלמעשה יש לה את היועמ"ש שלה, והיא חוששת למעשה מיצירת יחסי עובד-מעביד עם אנשים אחרים, מוצאת את הפתרון או דרך המשרד, זה כמובן מעמיס עלויות נוספות.

יצחק רוזנר: אני מסכים שיש צורך למצוא איזה שהיא דרך לייעל את התהליך וע"י זה להוזיל.

טלי פינס: הסעיפים למעשה נמצאים שם ביחד.

טלי פינס: האוצר למעשה נתן כאן איזשהו סכום גלובלי ומשרד הרווחה תקצב בתוכו את כל הסעיפים השונים, בין אם זה תקציב לסומכות שעליו באנו להיאבק מכל הארץ ובין אם זה הנושא של הנופשונים.

טלי פינס: לא יכול להיות שבמשפט כזה, שבעצם ברגע שמקצצים - מקצצים בכל המגזרים.

טלי פינס: בעצם התווספו לתקציב.

טלי פינס: ולאחר מכן למעשה הייתה דרישה שהלכה וגדלה, אני מנהלת את הפורום לאוטיזם P.D.D בתפוז - באינטרנט, אני מיינתי את כל ההורים שנמצאים אצלי בפורום, שקיים מדור לאוטיזם, גשו לשם, תציגו את הנושא שלכם, תבקשו את העזרה שאתם זכאים לה.

טלי פינס: פנו מאות משפחות ומהר מאוד הם קיבלו את התשובה "אין, נגמר הכסף".

טלי פינס: שלמעשה, מי שהלך ובנה את התקציב הזה, לא בנה אותו עפ"י צרכים אמיתיים וסקירה של הצרכים.

אריה אלדד: באופן משמעותי.

אריה אלדד: אני מבקש בשלב הזה, לשמוע את האוצר.

אריה אלדד: הושמעו פה דברים חמורים, אבל איש לא מאשים באמת שהורדתם כמו בתחומים אחרים בתקציב לשנה הבאה שקוצץ התקציב.

אריה אלדד: הטענה המרכזית אומרת שהתקציב כפי שנבנה בשנים הראשונות של העברת הפרוייקט למשרד העבודה הורווחה, לא עלה על גודל מדויק של אוכלוסייה, כי השירות לפני כן לא ניתן אף אחד.

אריה אלדד: ולכן הוא לא נתפר לפי צרכים, אלא לפי השערות וההשערות לא היו נכונות.

משה בר-סימן טוב: אבל גדלו.

משה בר-סימן טוב: דבר שני, נכון להיום באף שנה מהשנים האחרונות, לא היה ניצול מלא של התקציבים לשירותים קהילתיים.

משה בר-סימן טוב: והתשובה היא בטח שהשירותים האלה הם חדשים ולא הבשילו.

משה בר-סימן טוב: השנה לדוגמא, לא היה ניצול מלא של כל הכספים לשירותים הקהילתיים.

משה בר-סימן טוב: אנחנו לא הולכים להשתמש בזה בטענה, אנחנו מבינים שהסיבה לזה, לכך באמת שהשירות הוא חדש והגופים השונים עוד לא נערכו לניצול של כל התקציבים.

משה בר-סימן טוב: ואולי השנה באמת זה יגיע להבשלה.

משה בר-סימן טוב: דבר שלישי, הייתה פניה אלינו מצד ארגוני האוטיסטים שאמרו, שיש אפשרות לעשות הקצאה יעילה יותר של הכספים, לפני שמדברים על תוספת תקציבית, בין המשרדים השונים.

משה בר-סימן טוב: כלומר, להשקיע יותר באמת בגילאים יותר צעירים וכך יהיה צריך להשקיע פחות בגילאים יותר מתקדמים, ועל זה אנחנו עושים עבודה עם הארגונים ועם המשרדים השונים כדי לבחון את זה.

משה בר-סימן טוב: כלומר, כן נעשית עבודה וכן חושבים איך אפשר לייעל את מתן התקציבים.

משה בר-סימן טוב: יכול להיות שבאמת לא צריך לתת תוספת תקציבית, אלא לחלק את התקציב בצורה אחרת בין המסגרות השונות לבין הגילאים השונים.

סימן טוב: בכל המסגרות, הוא שירות שניתן עם הרשויות המקומיות.

סימן טוב: כלומר, חלק מהתקציב ניתן ישירות וחלק כהוצאה מוכרת בהכנסה, שההכנסה היא באה מהרשויות המקומיות.

אריה אלדד: השאלה אם אנחנו לא שופכים כסף במקום להגיע לילד כמטרה, אנחנו מבזבזים אותו על מנגנונים אחרים.

אריה אלדד: האם יש לדעתך איזו שהיא דרך לעקוף את התהליך הזה?

סימן טוב: שהם יענו על זה.

סימן טוב: בסה"כ כל השירות בקהילה הוא שירות של שנתיים החל מ2001-.

סימן טוב: אם יש מקום לבחון שינוי של התקציבים והקצאה יותר נכונה שלה, אנחנו נעשה את זה.

סימן טוב: אם יש תקלה בעבודה עם הרשויות המקומית, אז גם את זה צריך לפתור.

סימן טוב: לפני שמדברים על תוספת - צריך לראות אם אין ניצול, מה הסיבה לזה שאין ניצול של הכסף.

מתן וילנאי: הוא עכשיו קובע את החלוקה?

תמי יונה: מהשירותים - אתה חייבים להירשם.

תמי יונה: לפני כן לא היתה תמונת מצב מסיבה זו.

דפנה פארן: שאמרתי קודם.

דפנה פארן: היות וברגע שהכסף מוזרם לרשות המקומית, אין לכם שום פיקוח איך הם משתמשים בכסף.

דפנה פארן: הם מנצלים את זה לרעה.

דפנה פארן: דבר שני, מה שקורה בפועל, אנחנו שומעים פה כל הזמן, שהתקציב לא נוצל.

דפנה פארן: אם תקציב לא נוצל - איך ייתכן שכבר בשנה שעברה אמרו, "אין כסף".

אריה אלדד: גם מבין שבשנים ראשונות של בניית מערכת חדשה כזו, המודעות הציבורית ואני מניח שהפורום שאת מנהלת בוודאי תורם להעלאת המודעות והגדיל את הפניות.

אריה אלדד: ועדיין לא ברור לי, הפער שבין התשובה שמקבלות משפחות, דהיינו, אין לי.

אריה אלדד: בזווית הראייה של האוצר שמסתכל על הסעיף ועוד רואה ביתרה ואומר, לא נוצל.

אריה אלדד: אני מבקש ממשרד הרווחה לנסות להבהיר את הפער הזה בנקודת הזמן הזו.

מנחם וגשל: לכל התקציב כמקשה אחת.

מנחם וגשל: לדוגמא, אתה יכול לקחת המועדוניות כנושא, אתה יכול לקחת את הנופשונים כנושא, ואתה יוכל לקחת את הנושא של הסומכים/סומכות שעליו נסב הדיון.

מנחם וגשל: אני חושב שיש כאן הסכמה שהנושא של הסומכים/סומכות הוא נושא מאוד חשוב.

מנחם וגשל: הוא נושא מאוד חשוב כי הוא נושא שתומך במשפחות ביומי, כדי שהם לא יצטרכו להוציא את הילד מן הבית כדי שהם יוכלו להתמודד עם הבעיה הזו.

מנחם וגשל: הסעיף הזה הוא סעיף מאוד חשוב.

מנחם וגשל: מה שעשינו השנה, אנחנו לוקחים את הסעיף הזה בתחילת שנה, מחלקים אותו לרשויות המקומיות, לפי מפתח.

מנחם וגשל: וכשחילקנו אותו לרשויות המקומיות, ברשויות המקומיות לקחו וחילקו אותו על מספר המטופלים שיש להם, הגענו למצב שקיבלנו הערות למכתבים על העבודה שהתקציב ירד והפך להיות תקציב מאוד קטן.

מנחם וגשל: נשאלת השאלה איך בסומכים/סומכות פתאום נוצר מצב שלא כולו נוצל, אומר נציג האוצר, שתי סיבות: א: אנחנו לא מתייחסים לתקציב הבסיסי.

מנחם וגשל: התקציב הבסיסי מובא בתחילת שנה.

מנחם וגשל: אמרו את המילה קודם "עודפים".

מנחם וגשל: העודפים כשהם עוברים הם העודפים של שנת 2002, נכנסים לתקציב שלנו, נכנסו השנה בחודש ספטמבר.

מנחם וגשל: שהכסף נכנס אלינו בספטמבר ואנחנו לא יכולים עפ"י הוראות החשב, לחלק את הכסף בתחילת שנה לרשויות המקומיות, אלא בספטמבר.

מנחם וגשל: ברור שזה כסף שנכנס אלינו עבור העודפים של השנה הבאה.

מנחם וגשל: משולם מהשנה אלא ישולם מהשנה הבאה, אז נשאר לך חודש וחצי-חודשיים.

מנחם וגשל: צריך להבין גם שיש גם מגבלות בירוקרטיות.

מנחם וגשל: בסעיף הזה צריך להבין שאם אנחנו מבודדים את נושא העודפים, אז אין כסף.

מנחם וגשל: לפני שנכנסתי לדיון, ישבנו עם קבוצת הורים.

מנחם וגשל: קח את נושא המועדוניות, בנושא יש בעיות מגבלות אחרות של מגבלות מנגנוניות, מגבלות שאתה צריך לצאת מכאן עם כל הסיפור שהוא בעייתי בפני עצמו.

מנחם וגשל: אם נשאר לנו כסף במהלך השנה, אנחנו מבקשים להעביר את הכסף הזה מסעיף אחד לסעיף שני.

מנחם וגשל: וגם הוא בעצם, אני יכול להתחיל לעשות את הבקשה להעברות, רק באמצע השנה, כי עד אמצע השנה, למה שאני אבקש העברות, אולי בסופו של דבר זה כן ינוצל.

מנחם וגשל: פירושו ששני דברים אנחנו צריכים לעשות לקראת השנה הבאה.

מנחם וגשל: אני מקווה שהעודפים שנשארו, הם עודפים שלא ילכו אלא עודפים שיישארו לטובת הסעיפים האלה.

מנחם וגשל: כי באמת המצוקה היא מאוד גדולה.

סימן טוב: שנשארה עכשיו, אני לא יודע מה בתקנות של אוטיסטים.

אריה אלדד: לנצל, בגלל שיצרנו איזה מפלצת בירוקרטית שלא מסוגלת לעזור לנזקקים.

אריה אלדד: האם אנחנו יודעים להתחייב על זה שאותם עודפים שהם בעצם מלפני שנה, שעכשיו יעברו ל2004-, יגיעו אליהם בתחילת השנה?

סימן טוב: להקדים לפחות.

סימן טוב: העודפים ניתנים בשיעורים במהלך השנה, או בשתי מנות לפחות.

סימן טוב: אז כן להקדים לפחות את החלק הראשון שלהם לאחרי שלושה או ארבעה חודשים.

סימן טוב: אני לא יכול להתחייב.

מנחם וגשל: את הכל עכשיו.

מנחם וגשל: לגבי העודפים להעביר אלינו בתחילת השנה, אי אפשר, כי זה כאן הפרוצדורה של הכנסת, זה לא יעזור.

מנחם וגשל: אבל אם אנחנו שאם תתקבל מהממונים עליה הרשאה להתחייב על בסיס העודפים, שיהיה ברור שלגבי הנושא הספציפי הזה.

מנחם וגשל: הרי יש לי אותה בעיה בהרבה מאוד סעיפים אחרים באגף שלי, זה לא הדבר היחיד.

מנחם וגשל: אבל אנחנו מסכימים, בתוך המשרד וגם עם האוצר.

מנחם וגשל: באמת בנושא של האוטיסטים אני יכול לומר כאן גם להורים.

מנחם וגשל: האוצר באמת יוצא מגדרו לסייע.

מנחם וגשל: אני אומר את זה בהשוואה לסעיפים אחרים אצלי.

מנחם וגשל: הנושא הוא חדש, וככזה צריך לתחת לו איזה שהוא "פור".

מנחם וגשל: אני אומר לכם, עובדה שלא קוצץ בסעיף הזה.

מנחם וגשל: אמר קודם יו"ר הועדה, אנחנו היינו כאן בדיון על קיצוצים במשרד הרווחה ותאמינו לי, שאם תשמעו על איזה קיצוצים מדובר - אתם תבינו את גודל העניין שבנושא הזה אין שום קיצוץ.

מנחם וגשל: יחד עם זה, המצוקה שלכם ברורה.

מנחם וגשל: אם אנחנו נוכל לדעת שבתחילת שנה נוכל על בסיס העודפים שאפשר להתחייב עליהם, ונוכל בתחילת השנה, לרשויות המקומיות לחלק את הסעיף כולו, הוא יתחלק בצורה יותר נכונה בין יותר משפחות עם מספר שעות לא אופטימלי, אבל מינימלי שיאפשר להם לחיות.

מנחם וגשל: התקציב.

מרגלית תירוש: אכן עיריית ת"א קיבלה כסף ואמרה, אני לא נותנת 25%, כי אני לא תכננתי את זה בינואר או מתי שזה לא היה.

מרגלית תירוש: ועיריית ת"א לא הסכימה לשתף פעולה כי אמרה, אין לי מאיפה.

מרגלית תירוש: יותר מזה, שבמקרה הספציפי של עיריית ת"א, אני הצעתי שאנחנו, זה אומרים ההורים ואלו"ט, נשלים את ה25%- ושיתנו לנו את האפשרות להושיע את המשפחות שישבו על הגדר וגם לא נמצאה דרך לזה.

מרגלית תירוש: אני יודעת שעם חיפה, ירושלים וראשל"צ, נמצאות פה גם רשויות אחרות.

מרגלית תירוש: הלוואי והרשויות האחרות היו ככה.

מרגלית תירוש: ואולי לא בכדי הרשויות פה.

מרגלית תירוש: אלה שפה, הם התלמידים הטובים שנמצאים בכיתה.

מרגלית תירוש: כי להם איכפת והם משתפי פעולה.

מרגלית תירוש: ואלה שלא פה, זה אומר מה יחסם לנושא.

מרגלית תירוש: ואני עשיתי עם האימא הזאת מלחמות אינסופיות והיא לא קיבלה את הכסף.

רננה ישראל: להקפיץ אותי, כי אני חושבת שהיא פשוט לעג לרש.

רננה ישראל: במשך מאז שהמדינה הזאת קמה, מעל 50 שנה, לא היתה שום התייחסות למשפחות עם ילדים אוטיסטים וזאת הסיבה שאם מסתכלים אחורה לגבי ההוסטלים - משפחות פשוט לא יכלו לעמוד יותר במצב הזה של חוסר חיים שאנחנו חיים בו ביום יום.

רננה ישראל: ומשפחות התחילו לשים את הילדים שלהם עם כל האהבה הגדולה וכל הורה אוהב את הילד האוטיסט שלו, בגיל 8-9 והילדים שהגיעו להוסטל בגיל 8, המדינה מממנת 9,000-10,000 ש"ח לחודש.

רננה ישראל: ז"א שבגדול המשפחה בסופו של דבר חיה עם מצפון לא נקי, הילד נמצא בהוסטל, רחוק מהעין של האימא האוהבת והמדינה מממנת 9,000 ש"ח ושומרת אותו, מתחזקת אותו, היא לא מקדמת אותו.

רננה ישראל: מעבר לזה ששמו בהוסטלים, ילדים נרצחו ע"י הסבא, ע"י האבא, וזה קרה לפני 30 ילדים עם הילד עופר מחיפה וזה קרה השנה הזאת, עם שתי משפחות.

רננה ישראל: אחת מראש העין ואחת מחיפה ולא היתה תגובה בציבור.

רננה ישראל: ז"א, שלבוא ולהגיד לי היום, האוצר הולך לקראתכם, לא עושה קיצוצים, רבותיי, אתם באיחור של 50 שנה.

רננה ישראל: אתם 50 שנה מתנהגים אלינו בצורה שהיא לא אנושית ולהתחיל להתייחס בצורה ריאלית לאנשים.

אריה אלדד: שהוא, שמדובר בתת-דיווח על תופעה ולכן התקציב כפי שהוא ניתן היום, אינו עולה על הצרכים.

טלי פינס: מזה כסף טוב.

טלי פינס: מתוך ה- 7 מיליון - זה 3 מיליון לחבורת כ"א, זה לא בושה.

אריה אלדד: למצוא פתרון.

אריה אלדד: באמת נדמה לי שבחדר הזה התכנסה קבוצה של אנשים שרוצים לקדם את הנושא ולא לדחוק אותו לקרן זווית.

אריה אלדד: אז בואו נשמע הצעות של המשרד, לפתרון חברות כ"א.

לילי אבירי: הסכום ונותנת 30-35%, עלויות מעביד יורד בלי רווחים.

אריה אלדד: אחר שימונה בשנה הבאה, הוצאה של 50% לתקורות של חברות כ"א.

מנחם וגשל: לבדוק את עצמנו מחדש ואנחנו נבדוק את הדבר ואני אענה לאלו"ט שהיא מייצגת אתכם ואני אענה גם לכנסת.

מנחם וגשל: אנחנו נעשה תשובה ברורה בעניין הזה, קודם כל שתהיה תשובה.

מנחם וגשל: דבר שני, בכל הצעקות כאן, מה שלא נשמע ואני מציע שזה יישמע, שגם אלו"ט שמקובלת על כולם, באותם פעולות שהיא מפעילה אותם, שהיא גובה את כל מה שהיא צריכה להעביר בשביל עלויות מעביד, המשפחה רואה הרבה פחות מזה.

מנחם וגשל: זה לא סותר את מה שאמרתי לפני דקה, נבדוק וניתן תשובה.

מתן וילנאי: מדובר, 7 מיליון ש"ח למדינה זה לא כסף.

מרגלית תירוש: עוד 7 מיליון ש"ח בדיוק שיכלו לסומכים/סומכות בתוך התקציב שירותים קהילתיים.

מרגלית תירוש: אומרים לי פה אנשי הרווחה, לא.

מרגלית תירוש: ולא לשכוח את הנופשונים והמועדוניות.

מרגלית תירוש: אחת הבעיות שלא נגענו בה קודם היא מדוע התקציב לא מנוצל, זה התעריפים הנמוכים לטיפול בכ"א אוטיסטים.

מרגלית תירוש: אמרו פה, בשביל לטפל באוטיסט אתה לא יכול לקחת את הבת של השכן.

מרגלית תירוש: מתוך בחינה שלי ושל אנשי המשרד.

מרגלית תירוש: שבכל זאת נראה לאוצר איזה שהוא שימוש.

מרגלית תירוש: התעריף כל-כך נמוך כשמקצים, א: שכר לשעה כל-כך נמוך.

מרגלית תירוש: ב: מטפל על כל חמישה ילדים.

מרגלית תירוש: על ילד שאני לא מכירה, אני יכולה לקחת אחריות כזאת.

מרגלית תירוש: שלקחת חמישה ילדים עם מטפל אחד.

מרגלית תירוש: הרי זה התאבדות, תסלחו לי, אף אחד מאתנו בסוף רוצה לגמור את חייו איפה שהוא.

מרגלית תירוש: זאת הבעיה הכי קשה.

מרגלית תירוש: עשינו בשיתוף פעולה גיוס מתנדבים, די לאפשר את האחד על אחד בלי כסף בעצם.

מרגלית תירוש: אבל כמה אפשר לעשות את זה.

מנחם וגשל: בכל זאת, בדיון משותף העלתם את זה לפני שר הרווחה לפני שבועיים.

מנחם וגשל: ושר הרווחה בפרוטוקול, הוציא הנחיה לבדוק את הנושא של תעריף דיפרנציאלי לאוכלוסייה האוטיסטית, אבל להציג לו גם את כל ההשפעות שיכולות להיות עליהם.

אריה אלדד: שיותר אנשים, מה שמחייב לשלם תעריפים נמוכים לאנשים.

אריה אלדד: מצד שני, אנחנו רוצים לתת את הטיפול האיכותי ביותר ע"י מטפלים מיומנים ואז נוכל לצמצם.

קלרין שוורץ: סומכת, הוא קיבל 30 שעות כפיצול ל18- שעות.

קלרין שוורץ: אחרי שלקח להם ים של זמן של סומכת לבן שלי, הם מצאו (אני גרה במודיעין) מישהי מרמלה ואחרי שהתרגלה לילד והילד התרגל אליה, זה לוקח המון זמן לילדים אוטיסטים להתרגל לאנשים שבאים אלינו הביתה זרים, הם החליטו שהם לא מוכנים לעבוד איתה, כי הם לא רוצים לשלם לה את הנסיעות.

קלרין שוורץ: הנסיעות הכבידו עליהם ואז הם אילצו אותי להפסיק את עבודתה של הסומכת שעובד אצלי ולהחליף לי למישהי מקומית.

קלרין שוורץ: ז"א, שאם אין מישהי - הם צריכים לחפש מישהי.

קלרין שוורץ: אני נלחמתי איתם, התקשרתי לרווחה והם הסכימו להמשיך לעבוד איתה כי הם ראו שאין ברירה.

קלרין שוורץ: כשקיצצו ל18- שעות, הם הודיעו לי שזה לא משתלם להם ושהם לא מוכנים לעבוד עם הסומכת הזאת, או שאני מוותרת עליה - או שהם לא עובדים איתי יותר.

קלרין שוורץ: והיא קיבלה 17 ש"ח לשעה, עכשיו היא עברה לחברת כ"א אחרת ושם היא מקבלת 18 ש"ח לשעה.

קלרין שוורץ: הסיבה שאנחנו לא ניגשנו לרווחה בהתחלה, זה בגלל שהיינו צריכים לבחור בין סומך/סומכת למועדונית.

קלרין שוורץ: הילדים שלנו לא יכולים ללכת חוגים.

קלרין שוורץ: אני לפני שנה רשמתי את הבן שלי לחוג מוסיקה, וההורים חתמו עצומה, שזה או הם או הילד שלי.

קלרין שוורץ: ז"א, שבעל החוג אמר, אני נורא מצטער, אני נורא רוצה לעזור לך, אבל הילד שלך לא יכול להישאר כאן.

קלרין שוורץ: והילד שלי יחסית בתפקוד גבוה, הוא רק נורא מתרגש וזה קצת מפריע, צריך לתת לו זמן להתרגל ולזרום עם החוג.

קלרין שוורץ: אז כששמעתי שתהיה מועדונית, אני נורא רציתי שיהיה מועדונית לילד - שיהיו לו לפחות חוגים, שיהיה לו הכל נורמלי.

קלרין שוורץ: אם הוא לא יכול ללכת לחוג עם ילד רגיל - אז לפחות שהוא ילך לחוגים עם ילדים כמוהו.

קלרין שוורץ: וזה התעכב לא פעם ומכל מיני סיבות, גילאים, משפחות שלא נרשמו, ובסוף הלכתי לסומכת.

קלרין שוורץ: הסומכת אצלי מצילה לי את החיים.

קלרין שוורץ: יש לי שלושה ילדים בן 6, 4 ושנתיים, כ"א יש לו בעיה אחרת, הם לא מודעים לסכנה, הם לא יכולים להיות לבד בחדר.

קלרין שוורץ: אני לא יכולה להיות במטבח והם יהיו בסלון, אני צריכה להיות איתם.

קלרין שוורץ: ואם אני צריכה להכין ארוחת צהריים, אין מי שישגיח מה הם עושים, הם יכולים לקפוץ, הם יכולים לחנוק אחד את השני תוך כדי משחק בלי לשים לב.

קלרין שוורץ: צריך כל הזמן להשגיח עליהם, אי אפשר להשאיר אותם ולי אין חיים נורמליים שאני יכול נגיד, ללכת להתקלח בשקט או לעשות כל דבר בנלי שבן-אדם נורמלי עושה, אני לא יכולה לעשות את זה.

קלרין שוורץ: וכשבאה אלי סומכת שעתיים ביום, אז יש לי פתאום שעתיים שאני יכולה לעשות אוכל, ללכת להתלקח, לבשל, לנקות או להפעיל ילד אחר.

קלרין שוורץ: וקיצצו לי 130 שעות ל18- שעות, כי ברווחה הבינו שאני מהמשפחות שאי אפשר לבטל להם לגמרי.

קלרין שוורץ: ו- 18 שעות זה כלום.

מידד גיסין: בשולחן הזה עלו כל הבעיות.

מידד גיסין: לצערנו עם כל הכבוד לועדה, יש דברים שהיא רק יכולה להחליט עליהם, אבל הם לא מיושמים.

מידד גיסין: הנושא הזה עלה לדיון פה בועדה לא פעם אחת.

מידד גיסין: הנושא קיים בנושא בחוק הסיעוד של ביטוח לאומי.

מידד גיסין: בכל הנושאים שהמדינה משתתפת באיזה שהוא עזרה למשפחות של חולים או של פגועים, קיים הנושא הזה.

מידד גיסין: אני לא רואה שום דרך ושום אפשרות שהתקציב יעלה ב2004-.

מידד גיסין: אני לא רוצה להזכיר את נושא התרופות, לא רק שלא הוסיפו לסל התרופות ל- 2003-2004, אלא האוצר רוצה להוציא 250 מיליון ש"ח מהסל.

מידד גיסין: ולצערי זה יגיע גם אליכם.

מידד גיסין: אין במדינת ישראל שיקול של עלות תועלת.

מידד גיסין: לא בתרופות ולא בטיפול באוטיסטים.

מידד גיסין: מה שאני אומר ואמרתי את זה לא פעם, הכנסת חייבת למצוא או לדון ולמצוא דרך לפחות, אם אנחנו מדברים על הקהילה הזאת, הצרה אצלנו שכל ההחלטות הן גורפות.

מידד גיסין: לא מסתכלים בעיניים של מי שזקוק.

מידד גיסין: טיפול שניתן בקהילה, חייבים למצוא דרך להעביר את התקציב הזעום ישר למשפחות.

מידד גיסין: אבל זה דורש עבודה, זה דורש פיקוח, ואת זה לצערנו, המערכת משתדלת לא לעשות.

מידד גיסין: הרבה יותר פשוט למצוא את הפתרון של כ"א ואף אחד לא יספר לי סיפורים, אחד אומר שיש להם עלויות.

מידד גיסין: חברות כ"א מתעשרות, אם זה בנושא של עובדים זרים, אם זה בנושא של חוק הסיעוד, בכל הנושאים האלה חברות כ"א מתעשרות והכסף שמגיע לצרכן עצמו, הוא זעום מאוד.

דפנה פארן: שלהם משולבים.

דפנה פארן: שהוא בא ישירות ממשרד החינוך פה וזה נקרא "הפיה" היתה איזשהי תמיכה.

דפנה פארן: אני יודעת באופן אישי שהבחורה שליוותה את הבן שלי לגן, הציעו לה שתי אופציות בעירייה.

דפנה פארן: א: את יכולה לקבל משכורת לכל דבר, עם כל התנאים הסוציאליים וכו'.

דפנה פארן: ב: אנחנו יכולים לנכות לך רק ביטו"ל ומס בריאות וזה חוקי במדינה, היא התייצבה, היא מילאה שעות, הכל עם טפסים, הכל עם ביקורת כמו שצריך.

דפנה פארן: אנחנו מדברים על תקציב של 700 ש"ח.

דפנה פארן: בן אדם שמרוויח 700 ש"ח, בכלל לא מגיע מסים.

דפנה פארן: הבחורה במקרה כזה, היתה תמיכה של משרד החינוך בסביבות 2200 ש"ח לחודש ברוטו אחרי הביטו"ל והמס הבריאות, הבחורה קיבלה 1900 ש"ח.

דפנה פארן: האם העירייה יכולה באופן חוקי לעשות את הסידור הזה לגבי בנות של בוקר, אני בהחלט מאמינה שאפשר לעשות סידור דומה לגבי בנות של אחה"צ.

מרגלית תירוש: האפשרות הזאת לתת בהתנדבות את הלוגיסטיקה שלה, משרד הרווחה לא מוכן לתת את זה.

מנחם וגשל: יחד עם זה, אני לא אחראי על הנושא הרחב מאוד, אני אחראי על הנושא של האוטיסטים, ואני אמרתי, שאני מוכן לבדוק את הנושא הזה ואני אתן תשובה גם לאלו"ט וגם לכם.

טלי פינס: זכאי לסומך הוא לא זכאי למועדונית.

טלי פינס: כשילד בפיגור זכאי גם לסומך, גם לנופשון וגם למועדונית.

טלי פינס: וילד אוטיסט זכאי, או לזה או לזה.

אריה אלדד: נדמה לי שאנחנו נמצאים במדינת ישראל היום במצב שבו בגלל העדר שירות במשך שנים רבות, נמצאנו בשנתיים-שלוש האחרונות במצב של תת דיווח ונדמה לי שאנחנו הולכים, אולי עדיין איננו רואים את כל התמונה כולה, אבל אנחנו הולכים לקראת ייצוב, לפחות תמונת הצרכים של המערכת.

אריה אלדד: ונוכל אולי בסוף השנה הבאה לגזור איזשהו דרישה תקציבית או צורך תקציבי שיהיה הרבה יותר ריאלי לעומת מה שניתן בעבר.

אריה אלדד: נדמה לי שבתוך התמונה הכללית של הטיפול באוטיזם היתה פה תמימות דעים שמי שמגיע לטיפול חוץ ביתי, הדבר הזה מסודר.

אריה אלדד: ונקודת הכובד של הדיון והצרכים הם בתחום הסומכים, בתחום הנופשונים, בתחום הטיפול הקהילתי בכלל.

אריה אלדד: הבנתי שגם בראייה של מדינה ושל כח יצרני של האזרחים, אנחנו יכולים בעזרת שיקולי עלות תועלת, להשיג תקציבים ממקומות שהתקציבים האלה משולמים היום ואינם מסייעים במישרין לטפל בילדים, אלא מסייעים לארגוני מעטפת כמו חברות כ"א, מסייעים לאשפז ילדים או להחזיק אותם בהוסטלים.

אריה אלדד: ויכולנו בתקציבים האלה לעשות שימוש מועיל יותר, גם למשפחה, גם לילד הפגוע.

אריה אלדד: אני מברך בראשונה את משרד האוצר שגם בשנה תקציבית כל-כך קשה, לא פגע בתקציבים האלה.

אריה אלדד: ברור לנו שמדובר בתת תקצוב לעומת הצרכים, אבל בשנה שבו הכל נפגע, אני מברך על-כך שלפחות התחום הזה לא פגעו בו.

אריה אלדד: אני מבקש שבתוך שלושה חודשים ישבו האוצר, אלו"ט ומשרד הרווחה, ויציעו לנו מנגנון, ואנחנו נזמן אותם לדיון חוזר בועדה.

אריה אלדד: ויציעו לנו מנגנון לעשות שימוש נכון יותר בעודפים התקציביים שמועברים משנה לשנה, לעשות שימוש נכון יותר במשאבים שהמדינה מעמידה לרשות הנושא בתחום הטיפול בילד פגוע האוטיזם.

אריה אלדד: דרך שנוכל לדלג על פערי התיווך של ארוגני כ"א.

אריה אלדד: ייתכן שהדרך שהוצגה בעיריית ת"א הוא מנגנון יעיל.

אריה אלדד: יכול להיות שהעברה ישירה לעמותה שעוסקת בכך, היא מנגנון יעיל.

אריה אלדד: ואני מודע לבעיה של העברה לעמותה אחת ולא לעמותות אחרות.

אריה אלדד: אני אבקש שתהיה פניה בכתב לעיריית ת"א.

אריה אלדד: הוצגו האשמות כבדות לעירייה בתחום אי שיתוף פעולה.

אריה אלדד: גם עצם העובדה שהם לא טרחו או לא הצליחו להגיע לדיון היום, ונבקש תשובה מהם.

אריה אלדד: ברור לי שזה לא הדיון האחרון בנושא.

אריה אלדד: אבל כל מי שירצה להעביר לי הערות נוספות, מכיוון שזה לא הדיון האחרון, אני אשמח לקבל פניה בכתב.

אירנה דביר: 10 מיליון שש מאות אלף שקוצצו במעבר לשנת 2004 ל9- מיליון ארבע מאות אלף.

אירנה דביר: למרות שמשרד האוצר באמת כל השנים ניסה לשמור על הסעיף בין הקיצוצים, השנה הזאת הוא לא הצליח.

אירנה דביר: מדובר ב350- ילדים אוטיזם בגילאי גן של עד גיל 6 שמשולבים בגני-ילדים לאוטיסטים.

אירנה דביר: התקציב השנה הוא הספיק רק ל- 300 ילדים, ז"א 50 ילדים יצטרכו לצאת מתוך המערכת.

אירנה דביר: ולעומת משרד העבודה והרווחה, משרד הבריאות מנצל את מלוא התקציב.

אירנה דביר: לא נותרים עודפים משנה לשנה, ממש לא.

אירנה דביר: חבל שד"ר גלבוע שהיא זו שמייצגת את כל נושא האוטיסטים איננה כאן, יכלה להסביר את כל נושא הטיפול בגנים המשולבים.