הוועדה המיוחדת לפניות הציבור, כנסת 16, פרוטוקול מספר , 2004-10-12 00:00

ישראל אייכלר: אנחנו פותחים את הישיבה של הועדה לפניות הציבור בנושא התחבורה הציבורית בביתר-עילית.

ישראל אייכלר: זאת ישיבת מעקב בהמשך לישיבת הועדה שהיתה לנו כבר לפני קרוב לשנה, בתשיעי למרץ 2004 .

ישראל אייכלר: אנחנו יודעים שאוכלוסיית ביתר-עילית אולי להבדיל מהרבה אוכלוסיות אחרות, מאוד תלויה בתחבורה הציבורית.

ישראל אייכלר: יש לה יחסית מעט מאוד כלי רכב פרטיים יחסית לכל אוכלוסייה אחרת במדינה, והיא גם מאוד סגורה ומסוגרת מסביב בישובים שצריך לנסוע ברכבים ממוגנים, כמו בימי המצור על ירושלים, וגם בנוסף להכל, היא גם מחוברת לירושלים, שכל תושביה, כמעט ללא יוצא מן הכלל, צריכים להגיע לירושלים הן לצורכי פרנסה והן לצורכי חברה וקהילה.

ישראל אייכלר: ולכן הנושא של תחבורה הציבורית זה ממש כמו זרם הדם של החיים של העיר הזאת.

ישראל אייכלר: זה לא לוקסוס שאפשר להימנע ממנו.

ישראל אייכלר: זה ממש חלק מלחץ הדם.

ישראל אייכלר: כשיש סתימה בעורקים אז כל המערכת לא מרגישה טוב והלב לא מרגיש טוב והמוח לא יכול לתפקד טוב.

ישראל אייכלר: כך עיר שמערכת התחבורה אליה וחזרה יש בה סתימות ועיכובים, אז כל המערכת לא בריאה.

ישראל אייכלר: ולכן אנחנו התכנסנו שוב- אני חייב לציין – מאז התשיעי במרץ, מאז שהתכנסנו כאן ביחד, חלו שיפורים גדולים מצד חברת ביתר-תור והורן את ליבוביץ, והדברים גם מובאים בדו"ח שהם הגישו לנו לקראת הדיון הזה, ומי שירצה לדעת – יוכל לקבל אותו.

ישראל אייכלר: אבל בכל זאת קצב הגידול של העיר שזה דבר מבורך בפני עצמו, אינו עומד בקצב של ההתקדמות וההתפתחות התחבורתית הזאת.

ישראל אייכלר: אנחנו נדון היום, לא נוכל לדון בערימת התלונות שהגיעו, כי רק הלילה אחרי שסיכמתי לי את כל הדיון הגיעו עוד לפחות חבילה אחת של ניירות של הועדה לפניות הציבור עם תלונות נוספות של אזרחים שהגיעו אלינו, כך שהמצב חייב שיפור בהנחת יסוד.

ישראל אייכלר: השאלה היא איך.

ישראל אייכלר: אחד הדברים שדובר בפעם הקודמת זה שמשרד התחבורה יעזור לחברת ביתר-תור בהבאת מכוניות ממוגנות מהצפון ששם לא משתמשים בהם, אנחנו נבדוק אם הדברים בוצעו ואם כן או אם לא.

ישראל אייכלר: הנושא שעלה תוך כדי תחקיר שעשינו את הועדה הזאת, שנחתם בחודש האחרון הסכם בין משרד התחבורה לבין חברת ביתר-תור על עוד שש שנים של מונופול בעיר ביתר, ועל זה אנחנו נדון אם וכיצד זה נעשה.

ישראל אייכלר: אנחנו נעשה סבב נוכחים לצורך הפרוטוקול כדי שנדע מה ומי במשתתפים, שהפרוטוקול יידע, ואנחנו נקיים את הדיון במשך ארבעים עד חמישים דקות בשל האיחור הרב, יש לנו אחר כך דיון על קבר רחל, אז אנחנו צריכים להצטמצם, כל אחד יגיד את דברו בקצרה ובתמצית.

ישראל אייכלר: בבקשה, אני אתחיל משמאלי עם כבוד חבר הכנסת הרב יעקב מרגי, נציג ש"ס.

ישראל אייכלר: אנחנו נתחיל בסבב הדוברים.

ישראל אייכלר: הדובר הראשון יהיה ראש עיריית ביתר-עילית הרב יצחק פינדרוס, בבקשה.

יצחק פינדרוס: אני מעוניין בעצם להמשיך מאיפה שנעצרנו בישיבה הקודמת בתשיעי למרץ.

יצחק פינדרוס: אני אמרתי אז, ואני חושב היום – דעתי לא השתנתה.

יצחק פינדרוס: אני באמת לא רוצה גם בשביל לא למקד את הדיון וגם לא להיכנס לפרטים, אני חושב שזה לא נכון.

יצחק פינדרוס: אני רוצה רק בשביל זה להיכנס לנושא העקרוני, ואני אמרתי את זה בישיבה הקודמת.

יצחק פינדרוס: אני עד היום מהתשיעי למרץ, מה שדיברנו אז בועדה, וזה גם התקבל כהחלטה אז, צריך להיות איזה בסיס של כללים של משרד התחבורה שייקבע, משרד התחבורה דרך אגב הבהיר לנו, הייתה לנו באמצע איזה שהיא פגישה איתם, הם הבהירו לנו שאנחנו בכלל לא סוברנים בכלל להחליט מה יהיה בתחבורה בביתר-עילית, וזה בסדר.

ישראל אייכלר: למה אתה אומר שזה בסדר?

יצחק פינדרוס: אני מוכן גם לקבל את זה, אבל אני רוצה רק דבר אחד.

יצחק פינדרוס: זה מה שביקשתי אז, וזה גם מה שאני מבקש היום.

יצחק פינדרוס: לדעת מהי רמת הכללים של השירות, ואני בכוונה אומר את זה שוב.

יצחק פינדרוס: אני אין לי שום תלונה על ביתר-תור, שום תלונה.

יצחק פינדרוס: ביתר-תור, בסך הכל יש לה חוזה מול משרד התחבורה, הוא אמור לתת תשובות למשרד התחבורה על החוזה שלי.

יצחק פינדרוס: זו חברה פרטית, זו לא חברה ציבורית.

יצחק פינדרוס: אני יש לי דבר אחד.

יצחק פינדרוס: אני רוצה לדעת מה הם כללי השירות שעל פיהם משרד התחבורה חותם עם איזה שהיא חברה, לא משנה מי, אם זה גורם פרטי או אם זה גורם ציבורי – מה זה נקרא תחבורה ציבורית, איך תחבורה ציבורית צריכה להתנהג, מה זה שירות, כמה אוטובוסים צריכים להיות, איזה עומסים צריכים להיות, כמה אנשים צריכים להיות, איך צריכים להיות.

יצחק פינדרוס: ואחר כך אני מוכן להתמודד עם בעיות שתמיד קיימות, עם חוסר באוטובוסים, חוסר בתיכנון, אני אמרתי את זה גם שאנחנו נקבל תכנון ונדע מהו התיכנון.

יצחק פינדרוס: אני מוכן להתמודד עם זה.

יצחק פינדרוס: דרך אגב – עד היום עוד לא קיבלתי ממשרד התחבורה.

יצחק פינדרוס: אם יש לכם בעיה עם פיקוד העורף – תעדכנו אותי, אני מוכן לטפל בזה, אני מוכן לקחת את זה על עצמי כשירות.

יצחק פינדרוס: אני מוכן לעשות את השירות הזה למען משרד התחבורה.

יצחק פינדרוס: אני אטפל בפיקוד העורף.

יצחק פינדרוס: עד היום הזה לא קיבלתי דרך אגב שום תלונה.

יצחק פינדרוס: אבל אני חוזר שוב, בניסיון שלי של ארבע-עשרה שנה בביתר-עילית, מעולם אני לא נתקלתי בבעיה מול פיקוד העורף.

יצחק פינדרוס: אני אומר את זה בכנות.

יצחק פינדרוס: אם דברים הוגשו בזמן ובצורה מתוכננת.

יצחק פינדרוס: אני אמרתי – אם יש איזה שהיא בעיה, אני מוכן שייפנו אליי.

יצחק פינדרוס: אבל אני חוזר, הנקודה המרכזית היא, אני רוצה לדעת, מהי רמת השירות, מהי רמת הצפיפות, מהי כמות האוטובוסים מול כמות הנוסעים שצריכה להיות, ומה המחויבות של החברה להביא אנשים הביתה.

יצחק פינדרוס: יכול להיות שהחברה לא מחויבת.

יצחק פינדרוס: אם יש עומס של אלפיים איש שרוצים, עשרת אלפים איש שרוצים באותה שעה לחזור לביתר-עילית, יכול להיות שמשרד התחבורה לא מחויב לזה.

יצחק פינדרוס: שיילכו ברגל, שייסעו במוניות, אבל אני רוצה לדעת את זה.

יצחק פינדרוס: אני רוצה לדעת מה הם כללי השירות של משרד התחבורה הבסיסיים.

יצחק פינדרוס: אני אמרתי אז, אני לוקח את הדו"ח שמשרד התחבורה הכין, שהעומס של היום הוא של שבעים ושלושה – שבעים וארבעה אחוז, לכל אוטובוס בממוצע.

יצחק פינדרוס: לדעתי זה לא נכון.

יצחק פינדרוס: אני אמרתי את זה שזה צריך להיות שישים אחוז, אבל עוד הפעם, יכול להיות שמשרד התחבורה עידכן.

יצחק פינדרוס: זה צריך להיות שבעים ושלושה אחוז, אבל לפחות שנדע מול מה אנחנו מתמודדים.

יצחק פינדרוס: היום – אני כעירייה מתמודד מול נעלם.

יצחק פינדרוס: אין לי שום מושג.

יצחק פינדרוס: אני לא יודע למה העירייה מחויבת.

יצחק פינדרוס: איך אני יכול להתלונן על חברה כשאני לא יודע למה היא מחויבת?

יצחק פינדרוס: אין לי מושג.

יצחק פינדרוס: עכשיו, אני לא מספק שירותי תחבורה למדינת ישראל, אלא משרד התחבורה – זו תשובה אחת שאני מקבל.

יצחק פינדרוס: לכן אני גם לא יודע מה משרד התחבורה מחייב אותי.

יצחק פינדרוס: אני יודע את פרק ה' בחוקי התעבורה.

יצחק פינדרוס: זה מה שאני יודע.

יצחק פינדרוס: יותר מזה אני לא יודע.

יצחק פינדרוס: ולכן קשה לי מאוד להתייחס לפרטים.

יצחק פינדרוס: קשה לי מאוד לדעת אם ירושלים למשל - - -

ישראל אייכלר: סליחה, בירושלים למשל, משרד התחבורה קובע לאגד כמה הוא צריך לתת?

יצחק פינדרוס: עוד הפעם.

יצחק פינדרוס: זה מה שאני רוצה לדעת – מה הם המחויבויות של תחבורה ציבורית.

יצחק פינדרוס: מה הם הכללים.

יצחק פינדרוס: אני דבר אחד כן יודע ואותה אני רוצה לומר.

יצחק פינדרוס: אני יודע דבר אחד – בזמנו, הרשיון היה של עיריית ביתר.

יצחק פינדרוס: כשעיריית ביתר-עילית מסרה את הרשיון בהמלצתה, משרד התחבורה העביר את הרשיון מעיריית ביתר-עילית לחברת ביתר-תור, ישנו חוזה.

יצחק פינדרוס: החוזה הוא מאוד מדויק ומאוד מפורט.

יצחק פינדרוס: החוזה הזה הוא החוזה הרלוונטי על פי משרד התחבורה שעל פיו משרד התחבורה הסתמך בחתימת החוזה שלו – בזמנו, אני לא יודע על מה הוא מסתמך היום, מה שהוא חתם אז, על זה הוא הסתמך, החוזה הזה היום לא מקוים.

יצחק פינדרוס: בצורה חד משמעית הוא לא מקוים.

יצחק פינדרוס: הסברים יש מכאן ועד הודעה חדשה.

יצחק פינדרוס: אני חוזר שוב, נקודת המפתח היא, מהי רמת השירות המחויבת.

יצחק פינדרוס: כשאנחנו נדע מהי רמת השירות המחויבת, נדע על מה אנחנו דנים, עם מה אנחנו מתמודדים, ונדע למה אנחנו הולכים.

יצחק פינדרוס: זה בחלק הזה.

יצחק פינדרוס: דרך אגב – אני כן חוזר להתחלה.

יצחק פינדרוס: את כל זה אמרתי במאמר מוסגר.

יצחק פינדרוס: אני רוצה להגיד דבר נוסף.

יצחק פינדרוס: אני לא מקבל את זה שעיריית ביתר-עילית היא לא אמורה להיות מעורבת בזה של מי שמפעיל את התחבורה הציבורית בביתר-עילית, אבל אני לא חושב שכאן בועדה הציבורית זה המקום מבחינתי לעלות את הטענות.

ישראל אייכלר: אני רוצה להגיד לך, אני חושב שהעירייה כן צריכה - - -

יצחק פינדרוס: אין ספק שהכנסת היא כן סוברנית לבקר ולבדוק את משרד התחבורה, ואני מציע לבדוק לפחות בפרמטרים האלה, מהי רמת השירות, למה הם מחויבים, איך נחתמים הסכמים ומהו ההסכם שנחתם.

יצחק פינדרוס: אני לא יודע עד לרגע זה אם הוא נחתם או לא נחתם, כי יש סיפורים ששמעתי מכאן ועד אמריקה.

ישראל אייכלר: כן, יש לי מידע שזה נחתם, ויש לי אפילו את ההסכם.

ישראל אייכלר: נחתם הסכם בחודש האחרון בין משרד התחבורה, ואני מתפלא שעיריית ביתר-עילית לא יודעת את זה.

ישראל אייכלר: אני חושב שאם אני הייתי רוצה להוביל עשרת אלפים אנשים, אז אני צריך לדבר עם הנציג שלהם.

מאיר רובינשטיין: אנחנו עוד ביקשנו מידע.

ישראל אייכלר: עכשיו יש לך רשות דיבור, בדיוק כרגע גמר הרב יצחק פינדרוס, אז אנחנו הולכים קודם לפונים, אז ממלא מקום ראש העיר – הרב מאיר רובינשטיין, בבקשה.

מאיר רובינשטיין: אין לי עוד מה להוסיף על דברי ראש העיר.

מאיר רובינשטיין: רק אני אתן את רשות הדיבור הפעם לשם שינוי לאשתי.

מאיר רובינשטיין: היא תספר בדקה וחצי מה אנחנו עוברים בשלוש וחצי השנים האחרונות בבית, בגלל המצב של התחבורה בעיר.

מאיר רובינשטיין: בבקשה הרבנית רובינשטיין.

ישראל אייכלר: תכתבי בבקשה לפרוטוקול שממלא מקום ראש עיריית ביתר-עילית, יושב ראש ועדת התחבורה, העניק את רשות הדיבור לאשתו.

ישראל אייכלר: אבל אני רוצה להגיד עניינית שמאוד חשוב שהבאת, כי חברי העירייה ומועצת העיר נכנסים למכוניות.

ישראל אייכלר: מי שנוסע באוטובוסים זה האזרחים, אז עדיף לשמוע אותם.

מאיר רובינשטיין: ואשתי כאזרחית היא נוסעת.

ישראל אייכלר: אז בבקשה הגברת רובינשטיין.

דבורה רובינשטיין: אז רציתי להקדים שבעלי מאוד כואב את כאבם של אנשי העיר, רק שגברים לא יכולים להביע רגש.

דבורה רובינשטיין: לכן הוא הביא אותי.

דבורה רובינשטיין: עד היום הוא לא הצליח להפיל אותם לדעתי, כי גבר לא יודע להביע רגש.

דבורה רובינשטיין: פשוט ככה.

דבורה רובינשטיין: אז אני אתחיל.

דבורה רובינשטיין: אני נוסעת עם בעלי שיחיה ברכבנו הפרטי, וילדיי ישובים אחור, מנסה להרפות ממרוץ החיים כדי לדהור בנופים הקסומים ולהשקיף על העולם היפה ממקום שיבתי בקדמת מכוניתנו.

דבורה רובינשטיין: אך אבוי, נפלתי שוב למציאות הכואבת.

דבורה רובינשטיין: מולי תחנה עמוסה אנשים, נשים וטף, יגעים ומזיעים.

דבורה רובינשטיין: עיניהם מביעות ייאוש על שנזקקים הם שוב לחסדי החברה נטולת כל שמץ של סדר, מערך, רחמים אנושיים, מוסר אדם, ערך הזמן.

דבורה רובינשטיין: האדישות כבר חילחלה לה מזמן לליבותיהם, אך הנה, הנה, עיניהם אורו לשניה.

דבורה רובינשטיין: קולו של האוטובוס מתקרב ובא לאחר שעות של המתנה מייגעת ומייסרת.

דבורה רובינשטיין: מהר-מהר מקפלים העגלות, אוחזים המזוודות, מחזיקים ילד פה, עולל שם.

דבורה רובינשטיין: בכולם מחלחלת תקווה, התקווה שהאוטובוס אך הפעם לא יגיע מלא.

דבורה רובינשטיין: תקוותיהם כתמיד נכזבות.

דבורה רובינשטיין: האוטובוס מלא כמעט, אך הם בכל זאת נכנסים, כי הרצון להגיע למחוז חפצם, חזק יותר מכל מציאות אחרת.

דבורה רובינשטיין: הם נכנסים, דוחסים ונדחסים, והילדים צועקים ובוכים.

דבורה רובינשטיין: אנשים מאורגנים הופכים לאלימים, כשברצונם לגונן על יקיריהם.

דבורה רובינשטיין: ואחרי הכל, מחצית מהממתינים נותרו בתחנה.

דבורה רובינשטיין: ואני – אנא אני באה.

דבורה רובינשטיין: אנשי עירי – כואבת אני את כאבכם ומצטערת עמכם, ורוצה בכל לבי לצאת אליכם ולצעוק – "אחיי אנשי עירי, די למסור את נפשנו על קידוש השם.

דבורה רובינשטיין: די הובלנו לטבח כצאן לטבח בראשים מושפלים.

דבורה רובינשטיין: למען השם – אין זו מצווה ואף לא אידיאל, להמשיך ולסבול, לכופף ראש כפי שהורגלתם עד כה.

דבורה רובינשטיין: בני מלך אתם, צלם אנוש.

דבורה רובינשטיין: מדוע אתם נתונים למרמס שנים על שנים?

דבורה רובינשטיין: "

ישראל אייכלר: על כמה שנים מדובר?

דבורה רובינשטיין: על שלוש-עשרה כמעט.

ישראל אייכלר: אם אפשר לנסות לסיים?

ישראל אייכלר: אם אפשר לעשות הפסקה לרגע, אני חושב תוך כדי שמיעת הדברים, על מה זה עושה לאנשים, איך זה הופך אנשים עדינים להפוך לחיות, כי הם צריכים להידחף ולדחוף את הזקן, את מי שעמד קודם, כי אחרת הם לא יגיעו, ולשמור על הילד.

ישראל אייכלר: פשוט – כמו מי שזורק למחנה עבודה לאנשים רעבים כיכר לחם אחת, והם מתחילים אחד לטרוף את השני, כך נראה לי ...

קריאה: צריך לעצור את האוטובוסים ולהביא משטרה, והחברה צועקת למה עצרו לנו את התחבורה.

קריאה: יש הפגנות.

קריאה: החברה סובלת מזה.

ישראל אייכלר: אמרה פעם גולדה מאיר, שהיא לעולם לא תסלח לערבים על מה שהם עשו לנו היהודים שאנחנו צריכים להרוג ולעשות דברים כאלה.

ישראל אייכלר: מה שלהבדיל אלף אלפי הבדלות, אבל שאנשים צריכים להיות חיות כדי לעשות את הדבר הבסיסי של להגיע לעיר, זה כבר נקודה שהעלית עכשיו, שצריך לחשוב עליה.

דבורה רובינשטיין: אני ישובה ברכבנו לצידו של בעלי שיחיה, מתכוננת לפתוח בשיחה מלב אל לב, ידיד נעוריי.

דבורה רובינשטיין: זה כבר ימים ארוכים שלא החלפנו מילה בינינו, עקב מסירותו של בעלי לכל ענייני היום.

דבורה רובינשטיין: אך אבוי, שיחתנו אבודה, הפלאפון השמיע שוב את צלצולו הנורא.

דבורה רובינשטיין: "שלום הרב רובינשטיין", התחלה יפה.

דבורה רובינשטיין: "אני פה בתחנה בבני-ברק עם אשתי וילדיי" – זה מישהו שמתלונן שוב על האוטובוסים.

דבורה רובינשטיין: זו אחת מאלף שיחות שאנחנו עוברים מדי יום.

דבורה רובינשטיין: "השעה שתים-עשרה וחצי בלילה.

דבורה רובינשטיין: אנחנו מחכים כבר מאחת עשרה ועשרים.

דבורה רובינשטיין: זו השעה שהיתה מיועדת להגעת האוטובוס כפי שצוין בלוח הזמנים הערטילאי.

דבורה רובינשטיין: הילדים עייפים מאוד, מקום לשבת אין בתחנה, משום שהיא מלאה אנשים.

דבורה רובינשטיין: זכר לאוטובוס – אין.

דבורה רובינשטיין: אנא הרב רובינשטיין, עזור לנו.".

דבורה רובינשטיין: והרב רובינשטיין מנסה, מתקשר למנהל התחנה, "כן, שלום" עונה אשת המנהל – "אה, הוא כבר ישן".

דבורה רובינשטיין: הרב רובינשטיין שעצביו ורחמיו על העומדים בתחנה מרקיעים לשיאים – "אז תעירי אותו בבקשה".

דבורה רובינשטיין: והנה קם הוד מלכותו – "מה הבעיה?

דבורה רובינשטיין: , האוטובוס לא מגיע?

דבורה רובינשטיין: שייקחו מונית".

דבורה רובינשטיין: – "או.

דבורה רובינשטיין: קי., אתה משלם על המונית?".

דבורה רובינשטיין: – "עזוב אותי, מה אני חייב להם?

דבורה רובינשטיין: מספיק סחטו אותי עד היום".

ישראל אייכלר: יש תקדים לפאראפרזה הזאת.

ישראל אייכלר: איך קראו לה?

ישראל אייכלר: מריאן אנטואנט?

ישראל אייכלר: אשתו של המלך לואי הארבע-עשרה.

ישראל אייכלר: כשהיו הפגנות גדולות, אנשים שלא היה להם לחם, אז היא שאלה מה הרעש, אז אנשים אמרו – אם אין לחם אז שיאכלו עוגות.

קריאה: שר הפנים אמר – אם אין לחם שישתו מי גשמים.

קריאה: אין לחם שיאכלו עוגות.

ישראל אייכלר: טוב, אני חושב שנסתפק בדברים האלה, הדברים הועברו.

ישראל אייכלר: ואני רוצה להוסיף שאני לא יודע אם יש עוד מקום שיש כל כך הרבה תלונות.

ישראל אייכלר: אני רוצה להגיד משהו מאוד אישי לגבי זאב הורן.

ישראל אייכלר: אם אני הייתי במקומו, כל אחד מכם, לא היינו יותר טובים, כי לנהוג אנשים, להוביל אנשים, להיות בקשר עם אנשים יום-יום, זה דבר שמורט עצבים בצורה שאף אחד לא יכול לעמוד בזה, במיוחד בתנאים כאלה שהוא צריך להוביל עשרת אלפים אנשים בחברה קטנה עם כמה אוטובוסים.

קריאה: עשרים ושבע אלף.

ישראל אייכלר: עשרים ושבע אלף נפש?

ישראל אייכלר: ! אז זה לא עניין אישי או אנושי, זה פשוט עניין יותר ציבורי-כללי שפשר לפתור אותו.

ישראל אייכלר: עכשיו רשות הדיבור למר יוסף בקנרוט, חבר העירייה בבקשה.

ישראל אייכלר: יש מה להוסיף?

ישראל אייכלר: אם לא זה הכי טוב.

יוסף בקנרוט: אין הרבה מה להוסיף, רק הסבל הזה שהיא תיארה ושתיאר ראש העיר, זה לא להאמין.

יוסף בקנרוט: גם אני בחול המועד הזה, אף על פי שאני חבר עירייה בסך הכל ולא אחראי על התחבורה, גם כן ידעו במשפחה שאם הלילה לא היו טלפונים, אז בעיות קטסטרופליות לא היו היום ברחוב.

יוסף בקנרוט: וזה אל נראה לי, זה בכלל לא מוסרי, ולא נראה לי בכלל שכל פעם כשנעבור בעיר או בכל מקום התכנסות אחר, אנחנו – זה פשוט גם סבל לא יתואר.

יצחק פינדרוס: הוא לא נמצא פה, אני רק אוסיף מילה אחת, לא נמצא פה חבר הכנסת פרוש.

ישראל אייכלר: אני הזמנתי אותו, הוא אמר שהוא צריך להגיע.

יצחק פינדרוס: ערב חג, ראש השנה, הרב רובינשטיין היה באומן.

יצחק פינדרוס: אני מקבל טלפון שעה וחצי לפני החג, מאיר פורוש מתקשר.

יצחק פינדרוס: "מה אתה רוצה?

יצחק פינדרוס: " – "הלכתי לישון, אשתי העירה אותי" - גם אני הלכתי לישון ואשתי העירה אותי.

יצחק פינדרוס: "כן, מה הבעיה?".

יצחק פינדרוס: – "אני לא תופס את רובינשטיין, אין לי טלפון פה וביתר-תור לא עונים לי, יש אנשים בתחנה, מה עושים?

יצחק פינדרוס: התקשרו אליי הביתה, מה עושים?

יצחק פינדרוס: תמצא לי פתרון?!".

מאיר רובינשטיין: רק מה שאתה אומר, אני נסעתי עם פלאפון פתוח לאומן.

ישראל אייכלר: אני לא רוצה פה רב שיח, באמת.

משה גפני: אולי נפסיק לבכות פה אחד על כתפי השני ונתחיל לשמוע מה הפתרונות?

ישראל אייכלר: תכף, תכף, אני רק רוצה עוד לאפשר לפונים, יש פה רק עוד שני פונים, לא יש יותר פונים.

ישראל אייכלר: אני רק רוצה לומר שאני עובר ברחוב שמואל הנביא בחג עם המשפחה ברחוב שמואל הנביא איפה שמרוכזים המוני צאן אדם, אז אמרתי לאשתי שאני נוסע במסלול השמאלי, כי אני מתבייש לבוא עם מכונית של כנסת מול אנשים שעומדים עם עגלות ותינוקות.

ישראל אייכלר: בושה וחרפה שאנחנו שליחי הציבור שלהם לא יכולים לעשות דבר כל כך פשוט שבכל מקום בארץ שהתחנה כמעט ריקה עומדים שניים-שלושה אנשים כמה דקות.

ישראל אייכלר: אז עכשיו, מנחם פיש הוא רכז הלשכה המשפטית שחלק גדול מחבילת התלונות שיש לי היא ממך בטח, נכון?

ישראל אייכלר: , אז בבקשה, תן את מה שעוד לא אמרו.

ישראל אייכלר: מה שאמרו אנחנו שמענו.

מנחם פיש: האמת היא שאני בא לחזק את אותם אלה שדיברו והעבירו את הכאב שלהם.

מנחם פיש: האמת היא שאין כל כך הרבה מה להוסיף בפרט שהעניין הוא ברור עד כמה שמי שמקבל את כל החומר שכתוב בתלונות, יש כאלה אפילו שהעברתי ליפעת הבוקר הזה כמדומני מעל מאה וחמש-עשרה, מאה ועשרים.

מנחם פיש: קיבלנו מעל מאה וחמש עשרה פקסים היום, עמודים.

מנחם פיש: מה שחשוב לומר שכל המכתבים האלה שנשלחים אנחנו שולחים, רוב הדברים שאנשים כותבים ומנסים להבהיר את הנושא שהם פשוט לא עומדים, מה שהם צריכים פשוט לעשות, לעמוד בלוח-זמנים, לעשות את כל העבודה שלהם, למעשה לא עומדים בכלל בדבר הזה, וזה רוב הדברים.

ישראל אייכלר: זה רק בשעות צפיפות?

מנחם פיש: לא, זה כל היום.

מנחם פיש: במשך כל היום.

מנחם פיש: בשעות הבוקר, בשעות אחר הצהריים, אין אף יום שבו אין ממש ...

קריאה: גם בקווים הלא מוגנים?

מנחם פיש: גם בקווים הלא מוגנים.

מנחם פיש: זאת הבעיה שגם בתוך העיר.

מנחם פיש: אחד הדברים שזאב אמר שהוא טוען שהרכבים הממוגנים.

מנחם פיש: אם יש לך בעיה ברכבים הממוגנים, למה קו לבני-ברק, למה קווים לבית-שמש?

מנחם פיש: למה בקווים הפנימיים יש בעיות?

מנחם פיש: למה בשעות הבוקר כל פעם אני שומע אנשים שמדברים ומספרים שאנשים נדחסים לתוך אוטובוסים בשעות הבוקר בפרט, תלמידים אמורים לעבור ממקום למקום לבתי החינוך שלהם.

מנחם פיש: עוברים לכל המקומות.

מנחם פיש: הם לא עומדים בעומס, אוטובוסים לא מגיעים.

מנחם פיש: כל הזמן יש תקלות חוזרות ונשנות.

מנחם פיש: אוטובוסים לא תקינים בכלל.

ישראל אייכלר: תכף נשמע על האוטובוסים עצמם, אבל בואו נשמע קודם את עורך הדין עקיבא סיליבצקי.

ישראל אייכלר: ראיתי מכתבים שאתה מבקש מכרז.

עקיבא סיליבצקי: כן, גם היועץ המשפטי לממשלה פנה ליועץ המשפטי של משרד התחבורה ומנכ"ל משרד התחבורה.

ישראל אייכלר: עכשיו, אתה ידעת שנחתם הסכם.

עקיבא סיליבצקי: אני ידעתי על כך מאתמול.

ישראל אייכלר: עד אתמול לא ידעת שנחתם הסכם?

עקיבא סיליבצקי: אני לא קיבלתי אף תשובה למכתבים שלי.

עקיבא סיליבצקי: אני ביקשתי אחד מהשנים.

עקיבא סיליבצקי: או שייצאו במכרז שפי דעתי מתחייב על פי דין במקרה הזה, או שאם מחליטים לא לצאת במכרז שיודיעו לי, שאני אדע מה לעשות.

עקיבא סיליבצקי: אם צריך ללכת לבית משפט, אני אלך לבית משפט.

עקיבא סיליבצקי: עכשיו, מכיוון שאני בעצם מייצג עירייה, ומדובר ברשות ציבורית, מדובר במשרד ממשלתי, אני צריך בעצם אישור של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת ללכת איתם לבית משפט.

עקיבא סיליבצקי: אני לא קיבלתי שום תשובה.

עקיבא סיליבצקי: אגב, החוזה המקורי גם לא נמצא בידי העירייה, ואני חושב שזה דבר שאי אפשר להבין אותו.

ישראל אייכלר: הרי אצלנו יש את זה.

ישראל אייכלר: זה הגיע אתמול ללשכת שר התחבורה.

עקיבא סיליבצקי: אני חושב שאנחנו צריכים לקבל כאן הסבר, למה לא נעשה מכרז לדבר הזה.

עקיבא סיליבצקי: יש כאן חוזה שנחתם - - -

ישראל אייכלר: אני לא יודע אם זה כל ההסכם.

עדה וייס: זה לא כל ההסכם.

עדה וייס: זה רק החלק התפעולי.

ישראל אייכלר: למה לא קיבלנו את כל ההסכם?

עדה וייס: יש חלק כספי-כלכלי, שזה סוד מסחרי.

עקיבא סיליבצקי: אפשר היה למחוק את המספרים, כי לא זה מה שחשוב לנו.

ישראל אייכלר: מה שהם עשו, קיבלתי את ההסכם היותר ...

עקיבא סיליבצקי: התפעולי זה חלק מכר שאפשר למחוק את המחירים ולפרסם אותו.

עקיבא סיליבצקי: עכשיו – צריך להבין.

עקיבא סיליבצקי: מכרז לא נועד אך ורק כדי ליצור שוויון ומתחרים, שזה עניין חשוב כלעצמו.

עקיבא סיליבצקי: אלא הוא יוצר מצב שבו ההצעות משביחות אחת את השנייה, אתה מקבל את התוצאה הכי טובה כתוצאה ממכרז.

עקיבא סיליבצקי: היינו מצפים שיתקיים מכרז שיהיו בו תנאים מינימליים אחרי התייעצות עם העירייה, מה הדרישות שלהם במכרז הזה.

יעקב מרגי: מישהו שאל אותך על סקר צרכים?

יעקב מרגי: מישהו ממשרד התחבורה גם התעניין על סקר צרכים?

עקיבא סיליבצקי: כן, כן.

עקיבא סיליבצקי: נעשתה עבודה, אבל לא היו החלטות ...

ישראל אייכלר: מה שאמרה היועצת המשפטית יכול להתייחס רק לגבי החישובים המספריים שבין החברה לבין משרד התחבורה, הסובסידיות וסכומים כספיים.

עקיבא סיליבצקי: את זה אפשר למחוק בשקט.

ישראל אייכלר: שגם זה לדעתי, כמה שאני למדתי באזרחות, זו זכותה וחובתה לבקר את משרד התחבורה.

יעקב מרגי: יש היום את חופש המידע.

יעקב מרגי: כל אזרח בעבור תשלום מקבל את זה.

עדה וייס: לא מקבל מידע מסחרי.

יעקב מרגי: אתם תצטרכו לשכנע את בית המשפט טוב-טוב שזה מידע של - - -

ישראל אייכלר: אבל יש בזה משהו אחר.

ישראל אייכלר: נחום גבאי אמר את זה בתחקיר של הגברת יפעת שי, שבהתאם לתקנות התעבורה ראשי משרד התחבורה להעניק זיכיון להפעלת שירותי תחבורה ציבורית אף ללא קיום מכרז.

ישראל אייכלר: המסקנה השניה זה שההסכם ...

ישראל אייכלר: אני מדבר עכשיו מבחינה ציבורית, כי מבחינת החוק אני מניח שאתה יודע ושלא עשית משהו בלתי חוקי, אבל מבחינה ציבורית, עשרת אלפי ם אנשים להחליט ביניהם על מונופול מבלי לשאול אותם ואת ראש העיר, זה לא נשמע סביר בכל – מה שנקרא – האדם הסביר בבית המשפט.

עקיבא סיליבצקי: אני רוצה גם להוסיף ולומר – יש חוק מכרזים שחל במדינת ישראל.

עקיבא סיליבצקי: מעבר לחוק היבש, יש חובה של עריכת מכרזים על כל גוף ציבורי, הרי לא יעלה על הדעת שגוף ציבורי שנותן זיכיון כזה על כאלה סכומים, יכול להתקשר בלי מכרז, בלי שתהיה תחרות בין האנשים, כשכל אחד – לא במקרה הספציפי הזה, יכול באמת לתת את החוזה למי שהוא יכול, ולמי שהוא חושב ורוצה, ובשביל זה מספיקה פסיקה אחת, וגם כאשר חוק עריכת המכרזים לא חל, חייבים מכרז

ישראל אייכלר: מה זאת אומרת?

ישראל אייכלר: תמיד חייבים לעשות מכרז?

עקיבא סיליבצקי: בוודאי שחייבים.

עקיבא סיליבצקי: חוק המכרזים לפי דעתי הוא רק מ-1992, ומה היה מאז שהקימו את המדינה – לא עשו מכרזים?

עקיבא סיליבצקי: כן עשו מכרזים, כי בית המשפט חייב.

עקיבא סיליבצקי: כאשר מדובר בכספי ציבור, ומדובר בעניין לציבור, חייבים לעשות מכרז.

עקיבא סיליבצקי: עכשיו, כפי שהתחלתי להגיד, למכרז יש שתי מטרות.

עקיבא סיליבצקי: קודם כל יש מטרה שכספי הציבור, באמת, לא יחולקו למקורבים, אלא באמת מי שראוי לקבל יקבל, ותהיה שוויוניות, אבל יש עניין אחר, וזו התחרותיות.

עקיבא סיליבצקי: כשעושים מכרז, בהחלט קובעים תנאים שעליהם המתמודדים השונים, לא המתמודדים – שההצעה הטובה ביותר תזכה.

עקיבא סיליבצקי: מהי ההצעה הטובה ביותר?

עקיבא סיליבצקי: זה לא חייב להתבטא רק בכסף.

עקיבא סיליבצקי: זה יכול גם להתבטא במספר אוטובוסים ושעות נסיעה וטיב השירות.

עקיבא סיליבצקי: כל הדברים האלה מתחייבים, והיה מתחייב שיתקיים מכרז, כדי שגם בנתונים האלה תתבצע תחרות, כדי שבאמת תושבי ביתר יקבלו את השירות הטוב ביותר.

עקיבא סיליבצקי: זה דבר שלא נעשה.

עקיבא סיליבצקי: אנחנו עדיים לא קיבלנו תשובה למכתב שלי.

עקיבא סיליבצקי: בעצם נעשה כאן איזה משהו, אני רוצה באמת להתבטא בזהירות, נעשה משהו מאחורי הגב.

עקיבא סיליבצקי: פתאום להודיע לנו אחרי חודש-חודשיים שלא מתכוונים לעשות מכרז?

עקיבא סיליבצקי: לא, לא הודיעו כלום, ואנחנו פתאום צריכים לשמוע מפה-לאוזן שנחתם חוזה.

עקיבא סיליבצקי: זה דבר שלא יעלה על הדעת.

משה גפני: אדוני היושב ראש, הייתי רוצה לשאול שאלה אם אפשר.

משה גפני: אני מבקש מר גבאי ומר שנלר לדעת ...

ישראל אייכלר: יש גם את היועצת המשפטית של משרד התחבורה.

משה גפני: אה, בסדר, אני מבקש לשאול אתכם אם מפריטים את התחבורה הציבורית.

משה גפני: עושים מכרז בכל המקומות, ברוב המקומות, יוצאים למכרז של תחבורה ציבורית ועושים חוזים עם החברות האלו.

משה גפני: יש איזה שהוא קו אדום שלכם כמשרד התחבורה שאתם אומרים – עד כאן, יותר החברה שמפעילה נניח בקרית-שמונה, יותר היא לא מפעילה את התחבורה בגלל שהיא לא עומדת בתנאי סף?

משה גפני: יש מושג כזה?

נחום גבאי: מה זה תנאי סף?

משה גפני: תנאי סף זה שתושבי קריית-שמונה אינם יכולים לנסוע ...

נחום גבאי: זה לא הקריטריון.

נחום גבאי: תראה, אנחנו מפריטים מונופול קיים.

משה גפני: מר גבאי.

משה גפני: אני מבהיר את השאלה שלי.

משה גפני: הרי אתם משרד ממשלתי.

משה גפני: הממשלה עושה מהפכה בתחבורה הציבורית.

משה גפני: שלא יהיו מונופולים.

משה גפני: התנאי הראשון הוא שירות לנוסע.

משה גפני: האם יש קו אדום שבו אתם עוצרים את החברה?

משה גפני: יותר לא נוסעים – מבחינת שירות לציבור?

נחום גבאי: בוודאי שיש קו אדום.

נחום גבאי: אם החברה לא מתפקדת, תנאי הרשיון שלה, מחפשים חלופה, מביאים מישהו אחר.

משה גפני: אתם לא חברה כלכלית.

משה גפני: אתם משרד ממשלתי.

משה גפני: יש תנאי רשיון ומכרז והכל בסדר.

משה גפני: כולם עומדים בתנאי הרשיון.

משה גפני: האם יש מצב שמשרד התחבורה מתערב ואומר – מכאן ואילך אתם לא יכולים לנסוע, משום שאינכם נותנים את השירות?

נחום גבאי: היו מקרים כאלה, סיכמנו על אחוזים עם משרד ה...

משה גפני: איפה היו מקרים כאלה?

נחום גבאי: אגד.

נחום גבאי: סיכמנו עם משרד האוצר כמה אחוזים מהנפח הכללי של חברת אגד שהוא מונופול גדול .

משה גפני: אני חוזר על השאלה.

ישראל אייכלר: אולי תאמר את האמירה שלך במקום לחזור על השאלה.

משה גפני: לא, אין לי אמירה, יש לי שאלה.

משה גפני: משרד התחבורה אינו גוף כלכלי.

משה גפני: משרד התחבורה מייצג אותי כחבר כנסת.

משה גפני: תפקידך, אתה באת לכנסת וביקשת אישור לתת הפרטה, וקיבלת את זה.

משה גפני: ואמרתם – משרד התחבורה – אני לא מדבר על השר שיטרית, אני מדבר השרים הקודמים, אמרו – אנחנו כך נייעל את השירות.

משה גפני: אני עוד זוכר ישיבה שהיתה עם הרב יצחק לוי ביום - - -

נחום גבאי: גם הוא אמר לי את זה כשהעליתי חוקי עזר לשר האוצר, לעשות הפרטה בבאר-שבע.

משה גפני: או.קי., בסדר גמור.

משה גפני: אני שואל – האם יש מצב שבו משרד התחבורה אומר – השירות לציבור לא ניתן.

משה גפני: עומדים בתנאי הרשיון, השירות לציבור לא ניתן.

משה גפני: אני לא מדבר על מה שאמרה הגברת רובינשטיין.

משה גפני: אני לא מדבר על זה.

משה גפני: אני מדבר על המציאות הזאת שכולנו מקבלים תלונות באופן החמור ביותר, שאין תחבורה ציבורית בביתר.

משה גפני: האם יש מצב שאתם תתערבו ותגידו "סוף"?

משה גפני: יש מצב כזה, או שתגידו- כולנו ראש קטן?

נחום גבאי: יש מצבים כאלה, למה לא.

משה גפני: אני שואל – האם המצב הזה הגיע?

נחום גבאי: אני חושב שלא.

נחום גבאי: אנחנו חושבים שלא.

משה גפני: מדוע?

משה גפני: מה צריך לקרות כדי שזה יקרה?

משה גפני: אנחנו נארגן לך את זה.

משה גפני: מה צריך לקרות כדי שתעשו את זה.

משה גפני: הבעיה היא רק שאני עוד לא התערבתי.

משה גפני: כשאני אתערב, אז הכל יהיה מאורגן לגמרי.

נחום גבאי: זה רק חלק.

נחום גבאי: אתה חושב שזה תורה מסיני?

נחום גבאי: אנחנו מקבלים את כל התלונות.

נחום גבאי: חלק מהתלונות גם לא קבילות עלינו.

משה גפני: מה צריך לקרות כדי שתעצרו את החברה?

נחום גבאי: מה שיקרה, אם הוא לא ייתן את השירות לגמרי.

נחום גבאי: אם הוא לא יספק אתכם מאה אחוז.

נחום גבאי: השירות הוא לקוי יחסית.

נחום גבאי: הליקוי הזה הוא – את הליקוי הזה צריך לתקן, וזה מה שאנחנו עושים.

נחום גבאי: יחד עם החברה, מחייבים אותה להביא יותר אוטובוסים, לשפר.

משה גפני: אם אדם מחכה שעתיים לאוטובוס?

נחום גבאי: אין דבר כזה שעתיים לאוטובוס.

נחום גבאי: מעולם לא היה דבר כזה.

משה גפני: באמת?

משה גפני: ! אני שואל שאלה.

משה גפני: אני מבקש תשובה.

משה גפני: אבל לא ביקשתי עובדות.

נחום גבאי: חבר'ה, אני עוקב יום-יום אחרי החברה הזאת.

נחום גבאי: זו חברה שעוקבת ובודקת ...

משה גפני: מר גבאי, בוא נדבר ברצינות.

משה גפני: אני לא אתערב בנושא שלעובדות – אני לא מכיר את העובדות.

משה גפני: אני שואל – האם יהיה מצב של פעם אחרי פעם, שאני אביא לכם את זה, לא על ביתר.

משה גפני: על קריית-שמונה, על לוד, שאנשים עומדים ומחכים הרבה מאוד פעמים שעתיים לאוטובוס.

משה גפני: האם זה קו אדום מבחינתכם?

ישראל אייכלר: מר גבאי, השאלה שלך ברורה וגם התשובה שלך ברורה.

משה גפני: הוא לא נתן תשובה.

ישראל אייכלר: לא, אני אסביר לך מה ברורה.

ישראל אייכלר: הוא נצמד לסעיפים.

ישראל אייכלר: אני שואל ככה: יכול להיות שיש עיר שהתאימה לה חברה פרטית, קטנה של הורן את ליבוביץ, כשהיו לה אלף תושבים, והיא גדלה לעשרת אלפים תושבים.

קריאה: עשרים ושבע אלף.

ישראל אייכלר: עשרים ושבע אלף נפש, עשרת אלפים משפחות.

ישראל אייכלר: אז אולי במקרה כזה, חברה קטנה לא מתאימה, ואל הייתם צריכים לחתום הסכם.

ישראל אייכלר: אני רוצה לציין פה – אתה אמרת לתחקירנית שלנו שההסכם שנחתם עם חברת ביתר-תור לפני עשור, נחתם ללא הגבלת זמן, ובעצם החתימה כעת על ההסכם לתקופה של שש שנים, הוא כדי לאפשר בעוד שש שנים, בעתיד, בירור נוסף.

נחום גבאי: נכון.

נחום גבאי: אם היא לא תתפקד .

ישראל אייכלר: אבל בהסכם ששלחתם לי אחרי שדרשתי ממשרד התחבורה ופירסמתי בעיתון שמשרד התחבורה לא רוצה לתת לי את ההסכם, קיבלתי את ההסכם שכתוב בו במפורש – פג תוקפו של הסכם זה מהשנה – מיום ה-1.2.1997, והוא יוארך מפעם לפעם, לשנה אחת נוספת, אלא אם כן יודיע צד אחד למשנהו בהודעה מוקדמת של שלושה חודשים על רצונו להביא את ההסכם לידי סיום.

משה גפני: משרד התחבורה הודיע?

ישראל אייכלר: כן.

משה גפני: זה אותו משרד.

ישראל אייכלר: זו אותה הצעה של משרד התחבורה.

עדה וייס: סליחה, זה ההסכם הישן.

ישראל אייכלר: זה ההסכם הישן.

ישראל אייכלר: זה אומר שההסכם הזה לא חייב אתכם לחתום הסכם מבלי לשאול את העירייה, לחברה קטנה שלא יכולה לספק לעשרים ושלושה אלף תושבים.

זאב הורן: מי קבע שהיא לא יכולה?

ישראל אייכלר: מי קבע?

ישראל אייכלר: ערימת המכתבים.

זאב הורן: זה הכל יזום.

ישראל אייכלר: יש פה עובדה אחת לא נכונה?

זאב הורן: כן, הרבה מאוד.

יעקב מרגי: אמרו לנו את הדברים האלה באלעד-מזור: "יזום, יזום" היה מכרז, זכתה חברה, וברום השם.

זאב הורן: רוצים להחזיר אותנו חזרה לשם.

זאב הורן: למה אתה אומר את זה?

זאב הורן: זה לא נכון.

ישראל אייכלר: אגב, באלעד גם יש בעיות.

זאב הורן: כי גם שם יש חברה קטנה.

זאב הורן: זה אגד-תור, זו חברה פרטית.

זאב הורן: עשרים וחמישה אוטובוסים בסך הכל.

זאב הורן: רבותיי, אכן אני נמצא, נותן שירותים ליישוב ביתר-עילית משנת 1993.

זאב הורן: וצמחתי עם העיר, עם שני האוטובוסים הראשונים, שבאמת, ראש העיר היה שותף לחדוות היצירה הזאת.

זאב הורן: ועבדנו עם מספר תושבים באמת לא רב, עד הצרה הגדולה שהתחילה, והיא התחילה במיוחד עם הסיפור של כניסת ממוגני הירי.

זאב הורן: ואני אתייחס תכף גם לעירוניות וגם לבני-ברק.

זאב הורן: עכשיו, בכל החתונה הזאת יש מספר שותפים.

זאב הורן: ואני מסכים איתכם – זה העירייה, שניים –זה פיקוד העורף, שלוש זה משרד התחבורה, ארבע – זה התושבים, וחמש זה המפעיל.

זאב הורן: לדעתי, מי שעושה את מירב המאמצים זה המפעיל.

זאב הורן: לא תמיד בהצלחה מרובה, משום שאני רוצה רק להגיד לכם ששלושת האוטובוסים האחרונים שאיריס אישרה לי, אתה בטח יודע כמה נלחמנו כדי לקבל אותם.

זאב הורן: והם נכנסו לעבודה באחד בספטמבר, וכאילו האדמה בלעה אותם.

ישראל אייכלר: כי הגידול יותר גדול מההיצע.

זאב הורן: אנחנו בחגים, שכרנו מגוש-עציון בין עשרים לשערים וחמישה אוטובוסים ליום, מעבר לעשרים ותשעה ממוגנים, ללא פיצוי.

ישראל אייכלר: מה פיצוי?

ישראל אייכלר: אנשים שילמו, זה היה כדאי.

זאב הורן: בואו לא נפתח את העניין הכלכלי כי זה לא נכון.

ישראל אייכלר: אם זה לא כדאי, אז באמת לא צריך.

זאב הורן: זה לא כדאי, כי זה גם הרבה מאוד חופשי-חודשי.

זאב הורן: עזוב את זה.

זאב הורן: אני בא ואומר שכל הגורמים צריכים לנסות ולשנס מותניים.

זאב הורן: העירייה גם לא עשתה כלום כדי לעזור לנוסעים.

זאב הורן: ואני אתן לכם דוגמא.

זאב הורן: אנחנו זכינו במכרז והתחלנו להפעיל את קירית-אונו באחד ביולי, שישים אלף נוסעים מוסעים ביום במאה ושניים אוטובוסים שלנו, כאש מימיני אדון חגי שווייצר מנהל התיפעול, שהיה מנהל תיפעול ראשי של אגד עשרים שנה.

ישראל אייכלר: החברה שלכם ביתר-תור?

זאב הורן: לא, חברת תור – אני הבעלים שלה.

זאב הורן: אנחנו מפעילים במשותף.

זאב הורן: ולקראת הישיבה, אתמול ...

ישראל אייכלר: רגע, אני הולך להיתפס לדברים שלך.

ישראל אייכלר: אם יש לך חברה בשם "קדים", אז תביא בבקשה אוטובוסים לביתר, וגם יישאר לך.

זאב הורן: ברשותכם, תנו לי רק דקה וחצי לגמור.

משה גפני: רק דרך אגב, מה שאני רואה בעין, יכול להיות שאני טועה, שהאוטובוסים של חברת קדים הם חדשים יותר או שאני טועה?

ישראל אייכלר: כן, גם אני חשבתי על זה.

זאב הורן: אני עוד דקה אתייחס לזה.

משה גפני: לא, רק הערת ביניים, לא קשור לנושא עצמו.

משה גפני: רק תגיד אם כן או לא.

קריאה: נראה לך שכזה אוטובוס שנראה כזה טרנטלה, ייכנס לקרית אונו?

משה גפני: אני סתם שואל, אולי אני טועה?

ישראל אייכלר: תנו לזאב, אדם מדבר ברצינות.

זאב הורן: תשעים אחוז מהלבנים האלה עובדים בדן ובאגד בתל אביב אם לא אכפת לך, מודל 1994, ארבע-מאות-חמישים של אגד.

זאב הורן: תשעים אחוז מהאוטובוסים של אגד הם כאלה.

ישראל אייכלר: ולכן התל-אביבים לא נוסעים באוטובוסים.

משה גפני: דן החליף כמעט שמונים אחוז מהצי.

זאב הורן: את המעט שיכולתי לקבל, את התמיכה של העירייה, כגון מסוף תפעולי שבאור יהודה ובקריית אונו ראש העיר יצא מגדרו, ריבון העולמים, יצא מגדרו.

זאב הורן: יום ולילה כדי לתת לנו מסוף לטובת התושבים.

זאב הורן: הוא עשה את הכל: שמסוף, חניה, כלום! ואנחנו עכשיו חונים בתלפיות, באגד, כי בפעם האחרונה הייתה כאן סערה די גדולה שהאוטובוסים גם לא חונים במרוכז.

זאב הורן: והיום אנחנו נוסעים מביתר לתלפיות לחניון אגד לחנות את האוטובוסים, כי לא קיבלנו חניון.

זאב הורן: באלעד, מסוף – לפני שחברת אגד תור התחילה לעבוד, כבר קיבלה מסוף תפעולי.

זאב הורן: וקריית-ספר קיבלו מסוף תפעולי.

זאב הורן: בביתר שונאים את המפעיל, לא נותנים מסוף תפעולי.

זאב הורן: עכשיו רק סיפור אחרון וקטן לגבי לוחות הזמנים.

משה גפני: יש מתחים ביניכם?

ישראל אייכלר: במשך השנים נוצר ...

זאב הורן: כן, כן.

זאב הורן: במשך השנים מזכיר העירייה אמר – אנחנו חברה כלכלית, אנחנו רוצים להפעיל תחבורה ציבורית.

זאב הורן: עוף מפה החוצה.

קריאה: מי אמר את זה?

זאב הורן: המנכ"ל.

זאב הורן: עכשיו אני אומר דבר כזה: תראו – אף אחד בשולחן הזה לא ילמד אותי לנהל תחבורה ציבורית.

זאב הורן: אנחנו מנהלים תחבורה ציבורית גם בארץ וגם בחוץ לארץ מצויין, ארבע חברות בחו"ל.

יעקב מרגי: יכול להיות שאתה לא יודע להפעיל תחבורה ציבורית עם חרדים.

ישראל אייכלר: לא, לא .

ישראל אייכלר: זה לא בגלל זה.

יעקב מרגי: לא, לא בגלל שהם חרדים.

יעקב מרגי: בגלל המבנה של האוכלוסייה.

זאב הורן: סליחה, אני לא הפרעתי לך לדבר.

זאב הורן: בערב חג הלוח זמנים היה צריך להסתיים בין 14:00-15:00.

זאב הורן: הזמנו עשרים ושלושה אוטובוסים מגוש עציון לשקט הנפשי שלנו.

זאב הורן: בעשרים לשתיים (13:40) מתקשר אליי חגי – זאב טעיתי, הזמנתי יותר מדי אוטובוסים, יעלה לך כסף.

זאב הורן: אמרתי לו – עבר בשלום?

זאב הורן: אמר לי – עוד עשרים וחמש דקות.

זאב הורן: בשתיים ורבע כל התחנות היו מלאות.

זאב הורן: כל התושבים רצו לנסוע באוטובוס האחרון.

זאב הורן: הוא הוסיף עוד שלושים ושמונה אוטובוסים, והאוטובוס האחרון יצא בשלוש וחצי (15:30).

זאב הורן: רבותיי – לזה אתם קוראים תחבורה ציבורית?

משה גפני: זה קורה כבר ארבע עשרה שנה.

זאב הורן: אבל אנחנו, אין לנו ...

זאב הורן: יש לנו עשרים ותשע ממוגנים, אתם רוצים ששלושת אלפים איש יידחסו לתוכם.

זאב הורן: תן לי בבקשה, תעזור לי, תגיד לי מה לעשות.

ישראל אייכלר: אתה יודע שאגד הוציא באמצע הלילה חמש עשרה אוטובוסים, לא בגלל שאגד יותר טובים.

זאב הורן: אבל לא ממוגני ירי.

זאב הורן: שאני אספר לך שהזעיקו את המפקח על התחבורה באמצע החג כי אגד פישל בכל הקווים ממוגני הירי?

זאב הורן: אז אני אספר לך את זה.

זאב הורן: אני אומר רגע – רבותיי – לגבי המכרז אני לא רוצה להגיב – אל"ף, כי הפורום גדול מדי, ובי"ת – לי היה הרבה יותר נוח להיות בלי מכרז.

זאב הורן: הרבה יותר נוח.

זאב הורן: בסוף היום הייתי מקבל הרבה מאוד כסף, אם היו מפנים אותי אחרי חצי שנה.

מאיר רובינשטיין: לי היה הרבה יותר קל לעבוד בעירייה בלי בחירות.

זאב הורן: סליחה, אדון מאיר רובינשטיין, אתה צודק.

זאב הורן: אבל זה לא אותו דבר.

מאיר רובינשטיין: בזה אנחנו שותפים.

זאב הורן: אבל זה לא אותו דבר.

זאב הורן: מה לעשות שזה לא אותו דבר?

זאב הורן: האוטובוסים שישנם, האוטובוסים הממוגנים, משרד הביטחון ומשרד התחבורה החליטו שצריך להשתמש באוטובוסים האלה חמש עשרה שנה.

זאב הורן: זאת לא החלטה שלי – אני מוכן להחליף אותם כל ארבע שנים.

זאב הורן: זו החלטה של משרד הביטחון, משאג האוצר ומשרד התחבורה.

זאב הורן: רבותיי, אני נורא מצטער, זה מה יש, זה מה קיים, אני צריך לכרוע ברך על הרצפה כדי לקבל אוטובוס נוסף.

זאב הורן: אני מתחנן כבר חודשיים לעוד ארבעה אוטובוסים ממוגנים.

זאב הורן: אין תקציב ל-2004.

זאב הורן: הסכמתי לממן את האוטובוסים מכיסי עד 2005.

זאב הורן: אין תקציב עדיין עד 2005.

ישראל אייכלר: למה הסכמת להסכם של שש שנים נוספות אם המצב הוא כל כך קשה?

זאב הורן: המצב לא קשה בעיניי.

זאב הורן: יש פה אדם, אין מה לדבר, הוא שלושים שנה בענף התחבורה הציבורית.

זאב הורן: הפעיל את כל אגד, יגיד לכם אם הוא יודע על תחבורה ציבורית או לא.

ישראל אייכלר: אני רוצה לשמוע פתרונות.

זאב הורן: או.

זאב הורן: קי.

זאב הורן: , החגים האלה, ורמת האוכלוסייה, מה גם שהמינוע שלנו ורמת ההוצאות שהוצאנו על גוש-עציון, אני חושב שמגיע לנו ציון מאה.

זאב הורן: אני חושב שמגיע – וזה היה חג קשה מאוד רבותיי.

זאב הורן: בשתיים בלילה כשהתחנות התמלאו ובשלוש ועשרים הפסקנו לעבוד, זה נס.

זאב הורן: זה לא כל חברה יכולה לעשות.

זאב הורן: לא ממוגני ירי.

משה גפני: זה נכון, אדוני היושב ראש.

ישראל אייכלר: אני בוודאי לא הייתי יכול לעשות את זה, בגלל זה לא הייתי ניגש למכרז.

משה גפני: יש רק בעיה אחת קטנה שהנושא של החגים האחרונים לא תוכננו ברגע האחרון, זאת אומרת – תכננו אותם כבר לפני חמש שנים.

ישראל אייכלר: שיש חגים?

משה גפני: שיש חגים.

משה גפני: זאת אומרת – בשמחת תורה השנה, לא החלט עליה בראש השנה.

משה גפני: הוחלט עליו כבר לפני חמש שנים.

ישראל אייכלר: אבל היו לו מספיק אוטובוסים לפני חמש שנים.

משה גפני: אבל גם בשנה שעברה הוא ידע שנוסעים באוטובוסים האלה.

משה גפני: שיגיד שאין לו יכולת.

זאב הורן: למה כולם יוצאים בשתיים ורבע?

משה גפני: כי ככה הם רוצים.

זאב הורן: אבל זה אוטובוס אחרון, מה זה ככה הם רוצים?

משה גפני: אבל זה היה בשנה שעברה גם.

זאב הורן: אז מה?

משה גפני: אתה שכנעת אותי מאה אחוז.

משה גפני: תאמין לי, אני בצד שלך.

משה גפני: אבל אני אגיד לך ...

זאב הורן: אבל למה אתה ציני.

משה גפני: כי ככה נולדתי.

משה גפני: חוץ מזה אני ציני מפעם לפעם, ועכשיו אני רציני.

משה גפני: אז אני רוצה להגיד לך שהיות ויש לך ניסיון והיות ואתה מפעיל גם בארץ וגם בעולם קווים באופן מצוין, ואני יודע שזה קווים חדשים וכולי.

משה גפני: אתה יכול לבוא ולומר, ובעיקר להיות כנה עם עצמך.

משה גפני: התושבים שם, אתה לא נותן להם ציונים, אבל יש להם בעיה שכלית.

משה גפני: הם החליטו כל השנים לנסוע בערב חג באוטובוס האחרון.

משה גפני: אין לי יכולת מבחינת ממוגני ירי ומשרד התחבורה ומשרד הביטחון ומשרד האוצר, שלא נותנים לי אישורים, אין לי יכולת להסיע אותם.

משה גפני: מותר לך להגיד את זה בכנות?

זאב הורן: אז מישהו אחר יסיע?

משה גפני: מה אכפת לך?

ישראל אייכלר: בלי מונופולים.

ישראל אייכלר: יהיו חברות פרטיות שיעשו עסקים בערבי החגים.

משה גפני: ולא יהיה לך כאב ראש, זה הכל.

משה גפני: כל מה שאמרת – שכנעת אותי, אני בצד שלך.

משה גפני: תאמין לי.

זאב הורן: אם היית בצד שלי, הכל היה נראה אחרת.

משה גפני: רגע, אני עוד לא החלטתי באיזה צד אני, עכשיו החלטת לשגע אותי לגמרי.

משה גפני: אני אומר לך ...

זאב הורן: גם אני הייתי לרגע ציני.

משה גפני: בסדר, אבל אתה המפעיל, ואם אני הייתי המפעיל, אני כבר הייתי בוכה עכשיו.

משה גפני: הכוונה שלי היא, שברגע שאתה מפעיל כל כך הרבה שנים את התחבורה הציבורית בביתר-עילית, אתה מכיר את התושבים, אתה מכיר את האינטרסים, אתה מכיר את האנשים, אתה מכיר את החולשות ואת המעלות.

משה גפני: מותר לך בכנות לבוא למשרד התחבורה ולהגיד – רבותיי – אני ביום רגיל יכול להביא כך, אני בערב חג יכול להביא אחרת, יש שמה תושבים שאני לא יודע למה , הם נוסעים רק בקו אחרון, אני צריך להעביר אותם סדרת חינוך, כל זמן שאני לא משרד החינוך, אני מפעיל, אתה צריך לספק להם את התחבורה.

משה גפני: אתה לא יכול?

משה גפני: תאמר את זה!

זאב הורן: גם אחר לא יכול.

משה גפני: אחר לא יכול זו לא בעיה שלך.

זאב הורן: אתה צודק.

משה גפני: תלך לבחירות בביתר-עילית, אולי עוד תקבל את זה.

זאב הורן: עכשיו אני אשאל אותך שאלה, אני מאוד רציני.

זאב הורן: קו תל-אביב קריית-שמונה, ב-14:30 נסגר.

זאב הורן: נוסע שמגיע ב-15:00, הוא נוסע בתחבורה הציבורית?

משה גפני: אז צריך לתגבר את המסוף.

משה גפני: אני עונה לך תשובה חד משמעית.

משה גפני: אני עונה לך בכן ולא.

משה גפני: אם שנתיים או שלוש זה יהיה המצב בקו תל-אביב קריית-שמונה, משנים את סדר הנסיעות של האוטובוסים.

משה גפני: אם פעם אחת זה קורה, כולנו מוחלים על זה.

משה גפני: אם זה קורה פעמיים-שלוש, שנה אחרי שנה, מישהו יעמוד לדין.

משה גפני: לא פתרתם את הבעיה.

זאב הורן: אנחנו לא פתרנו?

משה גפני: לא.

משה גפני: לא.

זאב הורן: רק אנחנו?

משה גפני: לא, יש לנו עוד אנשים, אתה לא היחיד שלא בסדר.

זאב הורן: אנחנו לא פתרנו את הבעיה?

משה גפני: לא, אתה לא היחיד הלא בסדר, יש עוד כמה.

ישראל אייכלר: בוא נאמר ככה - החברה בסדר גמור.

ישראל אייכלר: מי שלא בסדר פה זה מדינה שנותנת מונופול למישהו.

ישראל אייכלר: למשל – יש עומס בחגים?

ישראל אייכלר: תיתנו רשות לכל מי שיש לו טנדר להוביל אנשים.

ישראל אייכלר: למה לא?

קריאה: וזה יותר טוב מתחבורה ציבורית?

ישראל אייכלר: למה לא?

ישראל אייכלר: למה לעמוד בתחנות?

ישראל אייכלר: זה הרבה יותר הגיוני מאדר לעמוד עם ילדים קטנים שעתיים בשמש.

ישראל אייכלר: אני רוצה אותך לשמוע אם יש לך פתרונות.

ישראל אייכלר: כי הבעיות עלו מפה ועד לשם.

קריאה: אני חיכיתי היום לאוטובוס בתחנה ראשונה, היום ואתמול ושלשום איחור של אוטובוס אחרי אוטובוס.

שלום זיידה: אני גר ליד תחנה ראשונה, ואוטובוסים לא מגיעים.

שלום זיידה: התקשרתי בטלפון לחברה.

שלום זיידה: קודם כל – חיכיתי עשרים דקות עד שהוא ענה לי, ולא פעם אחת ולא פעמיים.

שלום זיידה: הייתה לי אחת הפעמים שרציתי לנסוע מביתר-עילית לתל אביב.

שלום זיידה: חשבתי לנסוע דרך הרכבת שיוצאת מבית-שמש, הרמתי טלפון לרכבת ישראל.

שלום זיידה: רציתי לוח זמנים, ממתי יוצאות רכבות מבית שמש לתל-אביב, כדי שאני אוכל אחר כך להתקשר ולבדוק אצל אותו האיש.

שלום זיידה: התקשרתי לרכבת ישראל – לא חיכיתי דקה.

שלום זיידה: התקשרתי פעם אחת – לא חיכיתי, התקשרתי פעם אחרת, חיכיתי דקה.

שלום זיידה: התקשרתי אחר כך לביתר-תור, לקחתי את הזמנים שקיבלתי מרכבת ישראל והתקשרתי לביתר-תור, רציתי לתאם.

שלום זיידה: חיכיתי עשרים דקות על הקו.

שלום זיידה: אחר כך ענה לי בן-אדם.

שלום זיידה: שאלתי אותו – תגיד, אתה עושה מדגמים של מענה?

שלום זיידה: אז הוא אומר לי – כן.

שלום זיידה: אז אמרתי לו – מה המדגמים?

שלום זיידה: אז הוא אמר – בין ארבע לחמש פעמים עד שהבן אדם מתקשר.

שלום זיידה: ככה הוא אומר לי.

שלום זיידה: אמרתי לו – תגיד לי, אתה נורמאלי?

שלום זיידה: יש לי פה שעון על הטלפון, ואני מחכה כבר עשרים וחמש דקות.

שלום זיידה: אז הוא אומר לי – אדוני, תתקשר לביטוח לאומי, תראה כמה זמן תחכה.

ישראל אייכלר: בואו נשמע פתרונות.

חגי שווייצר: אני רק אציין כמה עובדות קטנות כדי לסדר את הדברים בעיקר לגבי מה שנאמר פה בשולחן, ואנחנו ניגע גם בפתרונות.

חגי שווייצר: קודם כל – לגבי גברת רובינשטיין.

חגי שווייצר: אני חושב שהדקלום שדיקלמת היה באמת יפה מאוד, באמת מרגש.

חגי שווייצר: אני רוצה להגיד שזה נשמע, שכאילו כל היום, אוטובוסים לא נוסעים לביתר.

חגי שווייצר: אני יכול להגיד לכם וגם לפקסס לכם, אם תיתן לי את הפקס שלך – סקר של כמות הנסיעות שאני אישית ערכתי, הצוות שלי ערך, ואני אראה לך גם שאוטובוסים יוצאים עם עשרה איש בישיבה, חמישה עשר איש בישיבה, זאת אומרת שאם אוטובוס עוזב את ביתר-עילית עם חמישה עשר איש בישיבה, אף אחד לא נשאר בתחנה.

קריאה: מדובר על שעות העומס.

חגי שווייצר: גם בשעות העומס אני אראה לכם אוטובוסים שנוסעים – לא בצפיפות ולא בעמידה, לא כמו עיזים כמו שאת אומרת.

ישראל אייכלר: יכול להיות שבאחת-עשרה, שתים עשרה לפני הצהריים.

חגי שווייצר: גם בשעות השיא האוטובוסים יוצאים מלאים בכל הארץ.

חגי שווייצר: אני הייתי בלונדון, הייתי צריך להחזיק בעמוד של הרכבת כדי להיכנס פנימה.

חגי שווייצר: מה לעשות?

חגי שווייצר: ככה זה בשעות השיא, ככה זה גם בניו-יורק.

חגי שווייצר: אין מה לעשות, ככה זה בשעות השיא, ככה זה בכל העולם.

חגי שווייצר: אז להגיד לך שאנחנו לא רוצים להוסיף אוטובוסים?

חגי שווייצר: תאמין לי שהיחיד שרוצה לראות עוד אוטובוסים ואת כל הנוסעים נוסעים בנוחות – זה אנחנו.

ישראל אייכלר: חבל שלא אתה מוכן להוסיף עוד אוטובוסים מבני-ברק ומבית שמש?

חגי שווייצר: אני הוספתי.

חגי שווייצר: סליחה, עובדים, בקווי בני-ברק עובדים קווים של קדים.

חגי שווייצר: אז חסר ממוגני ירי בשעות שבין שבין שבע בבוקר לתשע בבוקר.

חגי שווייצר: בשעה ארבע בצהריים לא חסרים ממוגני ירי.

קריאה: אני נסעתי באחת עשרה בלילה.

חגי שווייצר: אז טוב, אם נסעת באחת עשרה בלילה בממוגן ירי לביתר, אז אולי קרה משהו והאוטובוס התקלקל ונסעת בממוגן.

חגי שווייצר: לא שילמת על אוטובוס ממוגן ירי, שילמת רגיל.

חגי שווייצר: אין שום בעיה.

ישראל אייכלר: מה אפשר לעשות?

חגי שווייצר: מה שצריך לעשות זה דבר כזה.

חגי שווייצר: אם לא הייתה בעיה של ממוגני ירי – וזו בעיה, עוברים דרך המנהרות, רוצים לנסוע מהר.

חגי שווייצר: אין תשובה.

חגי שווייצר: אם מחר נחליט שלא נוסעים דרך המנהרות אלא נוסעים מהצד השני, אני מביא לך עוד עשרים אוטובוסים מחר בבוקר שנוסעים ולוקחים את כולם.

ישראל אייכלר: אז למה אתה לא אומר לנוסעים בשעות עומס, שמי שרוצה ...

זאב הורן: הם לא רוצים.

חגי שווייצר: כבוד הרב, הם לא עונים.

חגי שווייצר: בערב שמחת תורה שמתי אוטובוסים לא ממוגני ירי ואמרתי – אתם תסעו דרך נס-הרים מהצד השני.

חגי שווייצר: האוטובוסים עמדו לידם ונוסעים לא עלו.

חגי שווייצר: אני הזמנתי אוטובוסים שכבר גמרו את הנסיעה שלהם.

חגי שווייצר: בשעה שלוש – אני כבר החזרתי אותם.

חגי שווייצר: למה?

חגי שווייצר: כי אחרי שהפעלתי עוד עשרים וארבע מכונות ...

ישראל אייכלר: אני לא יכול לכפות על האנשים לנסוע.

חגי שווייצר: עוד דבר.

חגי שווייצר: אני רוצה לחזק את דבריו של זאב בנושא של מסוף תחבורה.

ישראל אייכלר: זה בעיה אחרת לפי דעתי, את זה אנחנו צריכים לפתור, כי צריך מסוף בביתר-עילית.

חגי שווייצר: כבוד הרב, היינו בישיבה מסודרת שאני יזמתי אותה אצל מר רובינשטיין.

חגי שווייצר: ואני ביקשתי ודרשתי שייתנו לנו פינה של מסוף שיהיה חמישה-שבעה אוטובוסים חונים.

חגי שווייצר: לא רוצה חניון לילה.

חגי שווייצר: אם זה קשה לעירייה וזה לא בטיחותי, ותושבים וילדים, לא רוצה.

חגי שווייצר: אני רוצה מקום לתפעול יומיומי, לא יותר מחמישה או עשרה אוטובוסים.

חגי שווייצר: שנהג יעצור שם, אפילו שהסדרן לא יישב בתלפיות.

חגי שווייצר: אני רוצה שהסדרן יישב ...

ישראל אייכלר: זו לא צריכה להיות בעיה.

ישראל אייכלר: זה יעזור לך בטיפול.

חגי שווייצר: זה יפתור לי שמונים אחוז מהבעיות של הטיפול.

חגי שווייצר: עכשיו, אני רוצה להגיד לך שאני פניתי מספר פעמים ולא נעניתי.

חגי שווייצר: אין.

נחום גבאי: אמרנו להם שמשרד התחבורה, אנחנו מוכנים להשתתף ולהכשיר את המסוף הזה.

חגי שווייצר: עוד משפט אחד ואני מסיים.

ישראל אייכלר: אם יש בו פתרון.

חגי שווייצר: חייב להיות לו פתרון.

חגי שווייצר: אני ביקשתי ממר רובינשטיין באופן אישי, אני אמרתי לו – תשמע מר רובינשטיין, אני מבקש שתיצור צוות מבחינת העירייה, ותגיד לי שאתה בראשו, תמנה אדם בשמך, תגיד לי – בוא נקים ועדת תחבורה.

חגי שווייצר: אני מוכן לשבת אתכם יום ולילה.

חגי שווייצר: בוא נשתף פעולה, תגידו לי את הצרכים האמיתיים, אני אשתף פעולה, אני אתן מה שאני יכול לתת, בוא.

חגי שווייצר: אמרו לי – תלכו אתם לחיות לבד, אנחנו לא רוצים לחיות אתכם.

חגי שווייצר: זו התשובה שקיבלתי.

חגי שווייצר: אם ככה תפעיל תחבורה ציבורית – תביא כל גוף שבעולם, לא יפעיל תחבורה ציבורית.

ישראל אייכלר: מה אתה אומר הרב רובינשטיין?

מאיר רובינשטיין: כן, אני אשיב.

מאיר רובינשטיין: יש לי פה – אני יש לי פה דבר קצר ממש.

מאיר רובינשטיין: אמנם רשות הדיבור שלי ניתנה לאשתי שתחיה, אבל אני רואה פה דברים טכניים שעובדים, ואליהם אני אתייחס אחד לאחד.

מאיר רובינשטיין: דבר ראשון למכובדי זאב הורן, יש לי פה חמש הערות שרשמתי לך, תכף אני אגיע אליך מכובדי חגי.

חגי שווייצר: אולי תתחיל מהסוף?

מאיר רובינשטיין: אני אגיע לכל.

ישראל אייכלר: צריך לקצר.

מאיר רובינשטיין: אני כבר מוריד שני סעיפים.

מאיר רובינשטיין: אל"ף – זאב הורן דיבר שמאז שהתחילו הממוגנים התחילו הבעיות.

מאיר רובינשטיין: התשובה שלי רשמית ביותר, שלפניי היה יושב ראש ועדת התחבורה ידידי הטוב עקיבא הורביץ.

מאיר רובינשטיין: מערכת הבחירות בביתר-עילית הסתובבה על ציר התחבורה מכיוון שהתחבורה אז גם כן הייתה כושלת.

מאיר רובינשטיין: סעיף בי"ת – פיקוד העורף, הזכירו פה את פיקוד העורף שלא עמדו בציפיות וכולי.

מאיר רובינשטיין: אני קיימתי הבוקר שיחת טלפון עם איריס, הקצינה של מכובדי שיושב כאן אחריו, והיא אמרה לי את הדברים הבאים, והיא אמרה שהיא מוכנה לאמת את הנתונים:

מאיר רובינשטיין: אלף – שלא הביאו לה מעולם תוכנית עבודה רב שנתית לגבי הדרישה של האוטובוסים ממוגני הירי, אלא מאז הועדה הקודמת שהתחילו להפציר בה.

מאיר רובינשטיין: כן, בקשות כן.

מאיר רובינשטיין: אבל תוכנית רב שנתית לבקשת אוטובוסים ממוגני ירי – לא.

מאיר רובינשטיין: דבר שני – התקיים סיור בביתר-עילית - - -

ישראל אייכלר: רגע, אבל מאז כבר נכנסו שלושה אוטובוסים.

מאיר רובינשטיין: כן, מאז ספטמבר נכנסו שלושה אוטובוסים לא חדשים, אלא אוטובוסים משומשים במצב טוב.

מאיר רובינשטיין: והם מיגנו אותה והביאו אותה לעיר ביתר-עילית, זו עיר ששם בכלל אנשים משומשים, אז טוב שמגיעים ככה אוטובוסים כאלה.

מאיר רובינשטיין: אז אני רוצה לפרק את הקביעה הזו במעמד זה.

מאיר רובינשטיין: עכשיו, איריס הוסיפה לי עוד משהו על זה – שהיה סיור לפני כמה שבועות בעיר ביתר-עילית, מי יזם את הסיור הזה?

מאיר רובינשטיין: איריס, ולא מישהו אחר.

מאיר רובינשטיין: לגבי חניון – אני מושה שיש לנו בעיה לגבי החניון, מסוף, ואני אומר מדוע.

מאיר רובינשטיין: יושב כאן נחום גבאי מולי.

מאיר רובינשטיין: כמה פעמים ישבנו במשרדך, משרדי המנהל האזרחי בבית-אל בסמיכות לחדרך אצל אדון יוסי סגל, והתחננו אליו שיאשר לנו איפה שרק יאשר, כי אנחנו חייבים לעבוד חוקית, והוא לא אישר לנו, אבל ראש העיר נתן אישור, וזה מופיע בכתוב.

מאיר רובינשטיין: רחוב שלם – רחוב רוז'ין, להחנות את כל האוטובוסים שלך, זה לא תקין.

מאיר רובינשטיין: יש לנו בעיה, ואני כאן אומר – מי שיכול להפעיל קצת קשרים אצל אדון סגל, הוא לא אישר לנו עד היום אישור חורג של מסוף.

ישראל אייכלר: בסדר גמור, אנחנו נפנה אליו.

מאיר רובינשטיין: פנינו כבר לכל הגורמים האפשריים.

ישראל אייכלר: במודיעין סידרנו את הדבר הזה בדיוק.

ישראל אייכלר: הייתה פה העירייה ונתנו מסוף, והזמינו אותי אפילו לפתיחת המסוף.

משה גפני: אם אפשר.

משה גפני: תראה, דקה אחת הרב רובינשטיין.

משה גפני: אנחנו ועדת כנסת.

משה גפני: אנחנו לא הולכים להפעיל שום קשרים.

משה גפני: יש לנו חובה, למדינת ישראל, חובה.

משה גפני: גם אתם כרשות מקומית שיכונית, וגם משרד התחבורה, גם בהגדרה של איו"ש.

משה גפני: אנחנו – היושב ראש כנראה ידרוש את זה בסוף הישיבה.

משה גפני: אנחנו דורשים מכם יחד עם עיריית ביתר-עילית, אנחנו דורשים מכם לדעת מתי יהיה מסוף בביתר-עילית.

משה גפני: אנחנו לא יכולים לבוא אליו בטענות עכשיו.

משה גפני: אחרי המסוף אנחנו נוכל לבוא בטענות.

נחום גבאי: קודם כל – מדובר בהקצאת קרקע.

נחום גבאי: אין הקצאת קרקעות.

משה גפני: מי לא מקצה?

נחום גבאי: העירייה.

משה גפני: העירייה?!

נחום גבאי: אנחנו כמשרד התחבורה הודענו שזה ברגע שתוקצה קרקע, אנחנו נפריש כספים לטובת המסוף.

נחום גבאי: אני יחד עם רובינשטיין, אני לא מבין למה הוא לא מוכן לתת לנו.

משה גפני: אני רוצה לדעת תוך שלושה עד ארבעה ימים, מהי הבירוקרטיה הזאת של הקצאת השטח, ולהביא אותם פה אלינו.

משה גפני: הועדה תשב על זה.

משה גפני: להקצות מסוף –ריבונו של עולם, מדינת ישראל לא יכולה לעשות מסוף.

מאיר רובינשטיין: או.

מאיר רובינשטיין: קי.

מאיר רובינשטיין: , הזכירו כאן לגבי האוטובוס האחרון.

מאיר רובינשטיין: הוא עכשיו ריגש אותי מאוד .

מאיר רובינשטיין: מר חגי שווייצר ישב אצלי בחדר.

מאיר רובינשטיין: יש לנו פרוטוקולים.

מאיר רובינשטיין: כמה וכמה פרוטוקולים, שאני ביקשתי שבשעה האחרונה של ערבי חגים ושבתות שיביאו אוטובוסים לא ממוגנים, ואני אגיע לתחנות יחד עם הנציג של ביתר-תור ואני אגיד – אין אוטובוסים ממוגנים.

חגי שווייצר: הוא היה איתי ערב חג, הוא ראה את האוטובוסים הלא ממוגנים, והוא לא אמר להם לעלות על האוטובוסים.

חגי שווייצר: סליחה ידידי, אתה היית איתי בערב שמחת תורה והראיתי לך את האוטובוסים הלא ממוגנים?

מאיר רובינשטיין: אתה תיאמת את זה איתי?

ישראל אייכלר: האנשים לא רצו לעלות על האוטובוס?

בצלאל יעקובזון: השעה הייתה רבע לשתיים.

בצלאל יעקובזון: הוא אמר לי – תראה את האוטובוסים כאן .

מאיר רובינשטיין: משפט מסכם אחד.

מאיר רובינשטיין: אני רוצה משפט אחד.

מאיר רובינשטיין: אלף – אני אתן דוגמא קטנה.

מאיר רובינשטיין: היית ועדת משמעת לגבי נהגים אינם מתנהגים יפה לתושבים.

זאב הורן: פוטרו עשרים נהגים.

מאיר רובינשטיין: סליחה רגע.

מאיר רובינשטיין: לפרוטוקול – כתב אותו משרד התחבורה, היו שם החלטות כתובות שנותנים פיצוי לזה, ולזה כרטיסיה, ומפטרים את זה, וזה כן וזה לא.

מאיר רובינשטיין: עד היום – כל הפיצויים שהוחלטו, עד היום משרד התחבורה, נציג העירייה ונציג החברה – מנהל הסניף – לא מומש סעיף אחד מבין חמש עשרה הסעיפים במשך שנה.

חגי שווייצר: זה לא נכון.

מאיר רובינשטיין: עכשיו דבר שני – ההתייחסות – יוזמה של איזה מנהל - - -

זאב הורן: מה עם מסוף?

מאיר רובינשטיין: מסוף, מסוף – מצאת איזה מסוף.

מאיר רובינשטיין: בסדר, אתה יודע מה?

מאיר רובינשטיין: שיאחרו ...

ישראל אייכלר: המסוף יסודר בסוף.

מאיר רובינשטיין: אני לא אמרתי עוד על מה שחגי אמר שאני לא רוצה לעבוד איתו.

מאיר רובינשטיין: חגי הגיע אליי.

מאיר רובינשטיין: זה המנהל החמישי שמגיע אליי, מזמין פגישה, אומר לי – תקשיב טוב, עד היום היה מחנה יהודה, מהיום אני יעשה סדר.

מאיר רובינשטיין: אני אמרתי לו – תקשיב טוב, לי נמאס מכל השטויות שלכם.

מאיר רובינשטיין: אין לי שום קשר עם ביתר-תור.

מאיר רובינשטיין: אני מאמץ בחום רב את המלצת משרד התחבורה מר אלבז ומר גבאי, אני לא מתעסק יותר עם התחבורה עם החברה המפעילה.

מאיר רובינשטיין: אני מתעסק עם מדינת ישראל, בתי משפט, וועדות הכנסת, משרד התחבורה.

מאיר רובינשטיין: לא רוצה להכיר את ביתר-תור.

מאיר רובינשטיין: עכשיו, הוא מבקש ממני צוות מהעיר שיטפל בבעיות התחבורה.

מאיר רובינשטיין: אני התחננתי בפני זאב הורן שיושב כאן לידי שנתיים, שייקח מישהו מהעיר שיעבוד איתו וירכז לו את העבודה.

מאיר רובינשטיין: אחרי שנה מאמצים הוא לקח אותו ובתנאים לא תנאים.

מאיר רובינשטיין: בבקשה – תסתדר לבד.

ישראל אייכלר: יש לי שאלה.

ישראל אייכלר: בועדה הקודמת קבענו שצריך לקבוע רמת תפוסה של שישים אחוז לכל היותר בכל אוטובוס, כי שבערבי חג, בערבי מועדים ופקקים, יהיו מספיק אוטובוסים.

ישראל אייכלר: עוד קבענו שצריך ששה אוטובוסים למגן, שישה, לא שלושה.

חגי שווייצר: שלושה כרגע נמצאים בבקשה.

ישראל אייכלר: השאלה שלי אליך, האם באמת עשו שישים אחוז תפוסה ולא יותר, ודבר שני – למה חתמתם מהסכם עם חברה מבלי לשאול את העירייה, בלי מכרז, זה נראה לנו כמעין מחטף לשש שנים מונופול.

עתניאל שנלר: לגבי הנושא של המכרז, אני לא רוצה להתייחס לזה, אני רוצה להתייחס לשתי נקודות אופרטיביות.

עתניאל שנלר: אני רוצה לבקש ממך הרב רובינשטיין, משום שבפעם שעברה בפורום הזה פגעתי בך, אני רוצה בפורום הזה לבקש סליחה.

מאיר רובינשטיין: אני מקבל את זה.

מאיר רובינשטיין: אתה עדיין יכול בחודש תשרי.

עתניאל שנלר: לגבי עצם העניין עצמו.

עתניאל שנלר: שני דברים: יש את הבעיה התפעולית ויש את הבעיה של היחסים בין העירייה לתושבים ולחברה.

עתניאל שנלר: ואלו שתי בעיות שונות שהן במיקס אחד גדול, והם מעיבים על הכל.

עתניאל שנלר: לגבי הפתרונות התפעוליים, אין ספק שאפשר להגיע ובדרך הנכונה להגיע לתשובות טובות.

עתניאל שנלר: למשל – באופן אופרטיבי, דברים שנעשו כבר, שלושת הממוגנים החדשים זה טיפה בים שצריך להתמלא.

ישראל אייכלר: עד מתי זה יתמלא?

עתניאל שנלר: אנחנו מקווים שעד סוף השנה בעזרת השם יהיו עוד שלושה או ארבעה.

עתניאל שנלר: אני מקווה.

ישראל אייכלר: ניסית לקנות בצפון?

עתניאל שנלר: אני מקווה שעד סוף השנה יהיו עוד ממוגנים.

עתניאל שנלר: זו נקודה שניה.

ישראל אייכלר: כמה ממוגנים?

עתניאל שנלר: אני מקווה ששלושה או ארבעה.

עתניאל שנלר: נקודה שלישית – ישנו אישור כמעט בלתי מוגבל, כמעט לא מוגבל, ולמרות שאין תקציב לסחור אוטובוסים בשעות שיא, כתוב כאן בחוברת וזה אכן נעשה, שבשעות שיא, בימי שיא, סוחרים עוד שלושה או ארבעה בכפוף לצרכים רכבים ממוגנים, כאוטובוסים מוגנים ממקומות אחרים.

עתניאל שנלר: בישיבה האחרונה דובר על כך שייעשה מאמץ לרכוש אוטובוסים ממוגני ירי ממועצה אזורית גליל עליון, וזה לא בא לידי ביטוי.

עתניאל שנלר: אי אפשר, מבחינה משפטית, לרכוש את האוטובוסים האלה, יען כי הם רכוש ששייכים למועצות האזוריות, חברות לביטוח משרד, חינוך – זה לא עסק פרטי שאפשר לעשות את הדבר הזה.

עתניאל שנלר: כתוצאה מכך שאי אפשר לעשות את הדבר הזה, הייתה פניה למשרד האוצר לקבל פתרונות בשני אפיקים – אחד – לקבל פתרון שאולי משרד האוצר יעשה את הרכישה הזאת שאולי נוכל להעביר אותם הלאה.

עתניאל שנלר: פתרון שני – שיהיה תקציב נוסף לשכירת אוטובוסים בדוק.

עתניאל שנלר: ואם ברור לכולם ששעת השיא היא שעתיים בבוקר או בערבי שבתות וחגים, אז למה לראות את כל הדברים כבעייתיים?

עתניאל שנלר: כל הזמן יש בעיות, בואו נשכור אז עשרים אוטובוסים.

עתניאל שנלר: כאן יש לי בעיה תקציבית עכשיו שעוד לא אישרו תקציב, ולכן קשה גם לממש את זה כי זה עולה כסף, אולי למשרד, זה עולה כסף למישהו.

עתניאל שנלר: הדבר הנוסף שאני רוצה לומר – כל האוטובוסים הלא ממוגנים, אין לי שום תירוץ.

עתניאל שנלר: שום תירוץ שבעולם.

עתניאל שנלר: כל האוטובוסים העירוניים הם בתהליכי רכישה לפי התחייבות של המפעיל, כולל החוזה שלו, של החלפה הדרגתית של האוטובוסים העירוניים שיהיו חדשים.

עתניאל שנלר: זה לא חשוב מה התהליך, צריך רק תהליך מהיר של רכישת האוטובוסים החדשים לעיר.

עתניאל שנלר: ולא יכול להיות שיחסרו אוטובוסים לבני ברק ולבית שמש, כי הם לא ממוגנים, ואין תירוץ כאן, זה לא שייך לכאן.

עתניאל שנלר: ולכן כאן לא צריכה להיות בעיה.

עתניאל שנלר: ואיפה הבעיה?

עתניאל שנלר: ופה אני מסיים יושב ראש הועדה.

עתניאל שנלר: הבעיה בעיניי היא אחת ויחידה אמיתית.

עתניאל שנלר: בגלל כל מיני סיבות, ולא חשוב מה הן, ישנו מתח גדול בין החברה לעירייה.

עתניאל שנלר: כתוצאה מכך אין הבנה, אולי גם אין אמון.

עתניאל שנלר: באמת לי הייתה זכות לעבוד איתך שנתיים יפה.

עתניאל שנלר: ולכן אני מציע.

עתניאל שנלר: כמו שעברנו תהליך, ואני שמח לשמוע על אלעד שזה עובד יפה, כי אני עשיתי את התהליך עם אלעד, עשינו את התהליך עם קריית-ספר.

עתניאל שנלר: מה שאני רוצה להציע, בואו נשים רגע בצד את הפרוטוקולים של ההיסטוריה.

עתניאל שנלר: לכן פתחתי גם בהתנצלות.

ישראל אייכלר: אז מה ההצעה?

עתניאל שנלר: ההצעה שלי, שצריך לעשות צוות מצומצם של משרד התחבורה, נציג המפעיל, כן נציג העירייה – זה חשוב, אין דבר כזה לשבת ואין נציג של העירייה.

עתניאל שנלר: אני כבר אומר בשמחה, וכבוד ייחשב לי.

עתניאל שנלר: אם אני אוכל לעזור לצוות הזה.

יצחק פינדרוס: אני אין לי שום בעיה עם הצוות הזה.

יצחק פינדרוס: אני אין לי אמון במשרד התחבורה, לא בביתר-תור, חד משמעית.

יצחק פינדרוס: אין לי בעיה עם ביתר-תור, אין לי איתם כלום.

יצחק פינדרוס: אין להם חוזה איתי.

עתניאל שנלר: אני כן רוצה להציע הצעה אופרטיבית של צאת עם משהו ביד.

עתניאל שנלר: כן לשות צוות משולש.

עתניאל שנלר: הצוות הזה הוא צוות שיצטרך לתת דיווח שוטף גם לועדה המכובדת הזאת מידי תקופה קבועה.

עתניאל שנלר: באופן מאוד ענייני, במתן תשובות ופתרונות לצדדים התפעוליים.

עתניאל שנלר: בלי קשר לזה בכלל, לנסות וללבן בפורום ראוי ומתאים את המתח שהעלה עכשיו ראש העיר, מול שאלת המכרז, וזו שאלה שלך למשרד התחבורה.

יצחק פינדרוס: לא, השאלה שלי לא בנושא המכרז.

יצחק פינדרוס: אני רוצה לבקש ...

ישראל אייכלר: אני מאוד מצטער, אנחנו צריכים לגמור.

ישראל אייכלר: היועץ המשפטי, יש לך משהו להוסיף?

עדה וייס: בטח שכן.

עדה וייס: מה שאני רוצה להוסיף, שאין חובת המכרזים.

עדה וייס: מה בכל המקרים לעשות מכרז?

עדה וייס: יש את המפקח על התעבורה שיש לו את שיקול הדעת לתת את הפתרון.

עדה וייס: בדרך כלל נותנים רישיון על פי מכרז.

קריאה: חברי מרכז הליכוד יודעים את זה?

ישראל אייכלר: סליחה רגע, מבלי לשאול את התושבים את זה?

נחום גבאי: אנחנו עובדי מדינה אדוני.

ישראל אייכלר: אפשר בלי לעשות מכרז, בלי לשאול את התושבים, בניגוד לדעת התושבים?

עדה וייס: את התושבים לא שואלים בשום מקרה.

ישראל אייכלר: אני רוצה לסכם את החלטות חברי הועדה.

ישראל אייכלר: בהסכמת חברי הכנסת – הרב משה גפני והרב יעקב מרגי שהשתתפו בדיון.

ישראל אייכלר: הועדה פונה לעיריית ביתר-עילית בבקשה להכין תוכנית שבה יוגדרו צרכי התחבורה הציבורית בעיר, לביתר-עילית.

ישראל אייכלר: הועדה מבקשת להביא אוטובוסים של חברת קדים שבבעלות ביתר-תור, לשימוש בביתר-עילית.

ישראל אייכלר: הועדה פונה למשרד התחבורה ולעיריית ביתר-עילית לפעול על מנת להקצות לחברת ביתר-תור שטח למסוף תיפעולי תוך חודש ימים.

ישראל אייכלר: הועדה תבקש ממשרד התחבורה לבחון מחדש את ההסכם שנערך ללא מכרז ובניגוד לדעת העירייה להעניק מונופול לעוד שש שנים.

ישראל אייכלר: הועדה תקים ועדת משנה ברשות יושב ראש הועדה וחברי הכנסת מרגי וגפני, עם מציגי משרד התחבורה, פיקוד העורף והעירייה, למצוא פתרונות מעשיים לתחבורה הציבורית בביתר-עילית.

ישראל אייכלר: הועדה תקיים ישיבה נוספת בנושא בעוד כחודש, ותעקוב כיצד משתנה המדיניות של החברה בהסעת הנוסעים.

ישראל אייכלר: תודה רבה לכם.

נחום גבאי: יש לי הסתייגות לגבי הסעיף, העניין הזה של המסוף.

נחום גבאי: משרד התחבורה מוכן לתמוך ולעזור בכספים ובכל מה שאפשר לעזור.

נחום גבאי: אבל הוא לא יכול לעזור בכספים ...

ישראל אייכלר: לא, את זה אנחנו דורשים מהעירייה.

יצחק פינדרוס: אוסיף רק עוד משפט אחד, שמר גבאי ושירותו לעירייה הם באמת טובים.