ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 278, 2004-07-13 08:30

אילן שלגי: גבירותיי ורבותי, בוקר טוב.

אילן שלגי: אנחנו בדיון בעקבות פניות שקיבלתי מהורים של חטיבת הביניים של הממ"ד בכפר יונה.

אילן שלגי: אין מישהו מהמועצה המקומית כפר יונה?

אילן שלגי: אני הבנתי שראש המועצה צריך להגיע.

אילן שלגי: אז אנחנו נשמע את ראש המועצה אחר כך, ואם הוא לא יבוא, אז נשמע את חבר המועצה מה העניין.

אילן שלגי: אנחנו הזמנו אותו.

אילן שלגי: אם הוא מוצא לנכון לבוא הוא יבוא.

אילן שלגי: בינתיים יש פה עיכובים בכניסה בשעות הבוקר.

אילן שלגי: לפי הנתונים שקיבלתי ממרכז המחקר והמידע בכנסת ששוחח גם עם ועד הורי התלמידים, מפקח משרד החינוך, ראש המועצה כפר יונה, הממונה על החינוך בעיריית נתניה, התמונה היא – חבר הכנסת אריאל, אתה ראית את הנייר הזה?

אורי אריאל: לא.

אילן שלגי: לחברת הכנסת פינקלשטיין הראיתי אותו אתמול בערב.

גילה פינקלשטיין: גילה עשתה שיעורי בית.

אילן שלגי: אז אולי תתני לו להציץ בשלך.

אילן שלגי: אני הייתי מעוניין שאת תעשי שיעורי בית.

אילן שלגי: המצב הוא, בקצרה, שבחטיבת הביניים הממלכתי דתי בכפר יונה ישנם שמונים ואחד תלמידים, מדובר בשלוש כיתות.

אילן שלגי: בהנחה שהחלוקה היא פחות או יותר דומה בין הכיתות, זה נראה לי בית ספר בגודל סביר.

אילן שלגי: כאשר הם לומדים היום במבנים שהם בחצר בית ספר יסודי ביישוב.

אילן שלגי: לא צלח הניסיון להקים חטיבת ביניים באזור שתלקט תלמידים מכמה יישובים בסביבה.

אילן שלגי: לאחרונה החליט משרד החינוך לסגור את החטיבה.

אילן שלגי: כתוב פה שהגברת דפנה לב הודיעה באמצעות המפקח חזי סחייק, אני מבין ששניכם פה, שהיא לא תיתן תקציב מעבר לתקן.

אילן שלגי: ולכן צריך למצוא מקום לתלמידים האלה.

אילן שלגי: תלמידים מיישובים אחרים באזור לומדים בעיר נתניה, שהודיעה שלתלמידים מכפר יונה אין לה מקום.

אילן שלגי: ולכן משרד החינוך מציע להורים ולתלמידים שהילדים יוסעו יום יום לכפר בתיה ברעננה.

אילן שלגי: אנחנו, דרך אגב, הזמנו גם את עיריית רעננה.

אילן שלגי: אינני יודע מה אפשרויות הקליטה בכפר בתיה, אני מניח שמשרד החינוך בדק את זה.

אילן שלגי: יש גם טענות לכאורה שבנתניה לא כל כך שמחים לקבל תלמידים שהם אולי עם רקע והכנה לא מספיק טובה לדעת עיריית נתניה.

אילן שלגי: אני מקווה שזה לא נכון.

אילן שלגי: בואו, אולי, נשמע את ראש ועד ההורים.

אילן שלגי: אמנון.

אילן שלגי: בוא נשמע אותך בקצרה, ואחר כך גם כמובן את כל האחרים.

אמנון לדעני: הדבר הזה התחיל לפני שש שנים.

אמנון לדעני: אז התחילה הבעיה של החטיבה.

אמנון לדעני: אמרו איפה נשים את החטיבה הזאת, לא מצאו לה מקום, אמרו ליד בית ספר בר אילן.

אמנון לדעני: בסדר.

אמנון לדעני: זה לא כל כך טוב, מחמת שיש הפרשי גילאים, בתוך מתחם בית הספר שמו שלושה קרוונים ואמרו זמני.

אמנון לדעני: הזמני הזה הפך להיות קבוע.

אמנון לדעני: מה זאת אומרת?

אמנון לדעני: חשבו שהחטיבה הזאת תצמח ותגדל, אבל זה לא קרה בפועל, כיוון שאין תשתיות כמו שצריך.

אמנון לדעני: אין מחשבים, המחשבים צמודים לבית ספר יסודי, אותם מחשבים, אותו חדר טכנולוגיות, אותו מגרש ספורט, הכל בקטן באותו מתחם.

אמנון לדעני: ולכן ההורים הצביעו ברגליים, ואפילו נשרו, הלכו לטובת חטיבות אחרות ואפילו ממלכתיות רגילות.

אמנון לדעני: אנחנו כל פעם ביקשנו שיעשו משהו.

אמנון לדעני: רצינו שיאלצו איזו שהיא מועצה לקבל ולעשות חטיבה אזורית.

אמנון לדעני: יכריחו אותה.

אמנון לדעני: זה משרד החינוך לא עשה.

אמנון לדעני: לא יודע מאיזה טעמים.

אמנון לדעני: בכל אופן זהו.

אמנון לדעני: המרחק הכי קצר בינינו זה לנתניה או לנתניה בדרום או חדרה

אילן שלגי: מה זמן הנסיעה לנתניה?

אמנון לדעני: לנתניה זה עשר דקות אם זה פנוי, עשרים דקות אם זה קצת.

אמנון לדעני: ...

אילן שלגי: ולכפר בתיה ורעננה?

אמנון לדעני: לכפר בתיה יש איזה שמונה רמזורים עד לשם, ובגלל שיש פקקים זה בערך ארבעים חמישים דקות הלוך, וחזור, זה בדיוק יוצא בפקקים.

אמנון לדעני: זה בלתי אפשרי.

אילן שלגי: אני מכיר את המקומות.

אילן שלגי: אני רק רוצה לשמוע לצורך הפרוטוקול גם את ההערכה של ההורים.

אמנון לדעני: כן.

אמנון לדעני: זאת ההערכה שלנו.

אמנון לדעני: אני נוסע עכשיו, עכשיו באתי משמה.

אמנון לדעני: אני יודע שזה נסיעה ארוכה, ומסוכן בכביש, בשביל מה אני צריך את כל זה?

אמנון לדעני: אנחנו מעדיפים כמובן את נתניה.

אמנון לדעני: הכי קרובה אלינו, יש שם את התשתיות הראויות.

אמנון לדעני: יכול להיות שהעיר נתניה עושה קשיים כדי לקבל תקציבים מסוימים, אני לא יודע מה הסיפור שלהם.

אמנון לדעני: אינני מבין למה הם מקבלים דווקא מ....

אילן שלגי: אל תגיד מה שאתה לא יודע.

אילן שלגי: תגיד מה שאתה כן יודע.

אמנון לדעני: אני משער.

אמנון לדעני: אני לא כל כך בטוח.

אמנון לדעני: אבל זהו.

אמנון לדעני: מערימים עלינו קשיים ומשרד החינוך לא נותן לנו פתרונות.

אמנון לדעני: הוא נותן לנו פתרונות לא ריאליים בכלל.

אמנון לדעני: הוא אומר לנו, תלכו לכפר בתיה או שלא יודע.

אמנון לדעני: הוא מתנער.

אמנון לדעני: הוא מתנער.

אמנון לדעני: בקיצור, האמא שלנו זה משרד החינוך ואנחנו לא רואים פה אמא.

אמנון לדעני: הוא מתנער מאתנו.

אילן שלגי: וראש המועצה?

אמנון לדעני: מבחינתו, יש לו אינטרס.

אמנון לדעני: לסגור את החטיבה, לשלוח אותנו לנתניה.

אמנון לדעני: פחות כסף, פחות עלויות.

אילן שלגי: מה אומרת הגברת עידית שפרלינג מעיריית נתניה?

אילן שלגי: למה אתם לא יכולים לקבל את הילדים האלה?

אילן שלגי: הם שכנים שלכם.

עידית שפרלינג: אני רוצה לומר שכבר לפני חודשיים נפגש ראש מועצת כפר יונה, מר אפי דרעי, ומנהל מחלקת החינוך, ד"ר מסס, שאיננו כאן עמנו משום שהוא בחו"ל, עם סגן ראש העיר והממונה על החינוך מר מנדי וייס, עם ראש המינהל דאז מר שמואל דורפמן, ועם האחראי על החינוך העל יסודי, אהרון קנטי.

עידית שפרלינג: הוסבר לנציגי המועצה בכפר יונה שלא ניתן לקבל את התלמידים כי החינוך הממ"ד מלא.

עידית שפרלינג: אצלנו החינוך הממ"ד בנוי על שש כפול שש, שש כיתות בשכבה.

עידית שפרלינג: בממלכתי אנחנו שש כפול שמונה.

עידית שפרלינג: יש לנו ארבעה תיכונים.

עידית שפרלינג: בבר אילן יש לנו שש כיתות, ארבעים תלמידים בכיתה.

עידית שפרלינג: זה בית ספר של אלף מאתיים תלמידים.

אילן שלגי: למה לדבר על התיכון?

עידית שפרלינג: אני מדברת על חטיבה.

עידית שפרלינג: זה שש שנתי.

אילן שלגי: לתיכון מגיעים אליכם?

עידית שפרלינג: כן.

עידית שפרלינג: מיד אני אסביר.

עידית שפרלינג: בשפירא, שבע שמונה כיתות בשכבה, אלף מאתים חמישים תלמידים.

עידית שפרלינג: ברידלר, למשל, חסרות לנו כיתות לשנה הבאה, כי עדיין שמונה מאות מטר מרובע אינם בנויים.

עידית שפרלינג: עדיין חסר בינוי.

עידית שפרלינג: יש תשע מאות תלמידים שלומדים בממ"דים - -

אילן שלגי: גבירתי, את כל ההתחשבנות הזאת תעשי אולי בהזדמנות אחרת מול משרד החינוך.

אילן שלגי: את אומרת, אין לנו מקום.

עידית שפרלינג: אין לנו מקום.

עידית שפרלינג: עכשיו, אני הייתי רוצה להתייחס.

עידית שפרלינג: נתניה היא עיר שתמיד שהיא יכולה היא קולטת.

עידית שפרלינג: למשל, יש לנו בתי ספר לחינוך מיוחד וכיתות קטנות לחינוך מיוחד בבתי ספר רגילים.

עידית שפרלינג: אנחנו קולטים מכפר יונה המון ילדים.

עידית שפרלינג: יותר מזה, בתיכון בכיתה י' כשמתפנים לנו מקומות, חמישים עד שישים מקומות, כשילדים תלמידים מופנים למרכזי הנוער, יש לנו מקום ואנחנו קולטים.

אילן שלגי: בית ספר שפירא, זו חטיבת ביניים?

עידית שפרלינג: שפירא – כן.

עידית שפרלינג: אצלנו הכל בנוי במסגרת שש שנתית.

אילן שלגי: הבנתי.

אילן שלגי: פה בתוך הנתונים שקיבלתי ממרכז המחקר והמידע של הכנסת כתוב כך: מנהל בית ספר שפירא הסכים לקלוט את תלמידי כפר יונה בתנאי שיעבירו את התלמידים החלשים לבית ספר אחר בעיר.

אילן שלגי: זה ציטוט כנראה מדברי ראש המועצה המקומית כפר יונה.

אילן שלגי: זה מה שנקרא עדות שמיעה.

עידית שפרלינג: אני אינני יודעת.

עידית שפרלינג: קודם כל, הפנייה איננה יכולה להיות מול בית ספר איקס.

עידית שפרלינג: היא צריכה להיעשות מול מחלקת החינוך שרואה מערכתית ובצורה מקפת את כל הבעיות.

עידית שפרלינג: אינני יודעת מה אמר מנהל תיכון שפירא, אינני יכולה להתייחס לנושא הזה.

עידית שפרלינג: אבל אני אומרת, שההתייחסות צריכה והפנייה צריכה להיות למחלקת החינוך בעירייה.

עידית שפרלינג: והראיה, כשיכולנו, אנחנו תמיד קולטים.

עידית שפרלינג: מעולם לא סרבנו.

אילן שלגי: מי פנה אליכם בעניין הזה?

עידית שפרלינג: בעניין הזה פנה אלינו ראש המועצה של כפר יונה, ומנהל מחלקת החינוך, ד"ר מסס.

אילן שלגי: זה היה מתי?

עידית שפרלינג: לפני חודשיים.

עידית שפרלינג: וגם משרד החינוך.

אילן שלגי: לפני חודשיים.

עידית שפרלינג: כן.

אילן שלגי: אולי נשאל את גברת לב, אז כבר תתייחסי לכל העניין.

אילן שלגי: מתי נודע לחטיבה הזו בכפר יונה ולראש המועצה שאתם החלטתם לסגור.

אילן שלגי: רק לפני חודשיים?

דפנה לב: בעצם טיפלנו בעניין הזה לאורך כל השנה.

דפנה לב: ראש המועצה בהחלט מעוניין לסגור את החטיבה הזו.

דפנה לב: אני רוצה להגיד שבמשך שלוש השנים האחרונות לפחות, חזי תקן אותי אם אני טועה, אנחנו מנהלים משא ומתן עם ראשי המועצות באזור לבניית תיכון שש שנתי אזורי לילדי הממ"ד, כולל מינהל הפיתוח של משרד החינוך היה מעורב בעניין, והיה מעוניין להקים את זה.

דפנה לב: זה התחיל בזה שכפר יונה הציעה מגרש מתאים לבניית התיכון הזה וחזרה בה.

דפנה לב: אחר כך קדימה הציעה מקום ולא חזרה בה, אבל ראשי המועצות למיניהם פוצצו את זה על הבסיס שהם לא היו מוכנים להשקיע בתיכון.

דפנה לב: הם רצו שמשרד החינוך ייקח על עצמו את כל העלויות.

דפנה לב: זה היה בלתי אפשרי.

דפנה לב: ועד היום לא מצאנו פתרון.

דפנה לב: הריב הוא לא בין משרד החינוך לרעיון.

דפנה לב: הרעיון מקובל עלינו.

דפנה לב: אנחנו חושבים שצריך להקים שם תיכון אזורי או מקיף שש שנתי.

דפנה לב: הריב הוא בין ראשי המועצות שבעצם לא מגיעים לעמק השווה מי יתרום מה, מי ייתן את הקרקע, מי ישתתף בעלויות אחרות.

דפנה לב: וכאן זה עומד.

דפנה לב: ראש המועצה של כפר יונה פנה אלי לפני כשנה וביקש לסגור את החטיבה.

דפנה לב: למעשה, העובדה שהחטיבה בנויה עדיין במתחם של בית ספר יסודי זה בעיה של כפר יונה.

דפנה לב: זה לא בעיה של משרד החינוך, כי משרד החינוך הכיר בצורך והיה מממן את זה.

דפנה לב: הוא ביקש לסגור את החטיבה הזאת.

דפנה לב: הוא פנה גם לשרה, היועצים של השרה פנו אלי, ואני אמרתי שאתחיל לחפש מקום לילדים.

דפנה לב: אתה אמרת שלדעתך זה גודל ראוי, אבל אני מוכרחה להגיד שבחינוך העל יסודי כיתה בכל דרג זה גודל לא ראוי.

אילן שלגי: אני חושב שזה לא רצוי.

דפנה לב: גם לא ראוי.

אילן שלגי: אבל זה כבר מתקיים כך כמה שנים.

אילן שלגי: זה לא מצב שבאים ואומרים רגע, בכלל אין לנו מספיק ילדים לפתוח כיתה ז.

דפנה לב: זה נכון.

דפנה לב: קיווינו שיתווספו ילדים מהסביבה ומספרם יגדל.

דפנה לב: אבל אם ניקח רק נגיד מקצוע כמו גיאוגרפיה, בבית ספר כזה יש שש שעות.

דפנה לב: מי המורה שירוץ לכפר יונה ללמד שש שעות?

אילן שלגי: הוא ייסע מנתניה עשר דקות.

אילן שלגי: שמענו.

דפנה לב: עשרים דקות, זה היה בתיקון עם הרמזורים.

דפנה לב: אבל לא משנה.

דפנה לב: זה שש שעות.

דפנה לב: יש מורים.

דפנה לב: אבל במפורש הקוטן הוא לא לטובת האיכויות של בית הספר.

דפנה לב: בית ספר על יסודי צריך למנות מינימום ארבע כיתות - - -

אילן שלגי: אז אתם מטפלים בזה כבר שנה, אבל נתניה שמעה על זה רק לפני חודשיים.

דפנה לב: לא.

דפנה לב: נתניה שמעה וסירבה כבר לפני בערך מהתאריך שאני התחלתי לחפש פתרונות.

אמנון ידעני: לפני שנה היה דיון עם נתניה, גם לפני שנתיים היה דיון עם נתניה.

אמנון ידעני: כל שנה היה דיון עם נתניה.

אילן שלגי: אז גברת שפרלינג, את מתעדכנת, כנראה את לא היית בתמונה, אבל היו דיונים אתכם.

אמנון ידעני: לא.

אמנון ידעני: הדיון האחרון היה לפני חודשיים.

אמנון ידעני: זה נכון.

אמנון ידעני: אבל כל הזמן יש דיונים.

דפנה לב: נכון שילדי צורן הם מעטים ביותר, כי צורן בעיקרון הוא לא יישוב עם אוכלוסייה דתית, מגיעים לנתניה.

דפנה לב: אבל תושבי אבן יהודה ותל מונד מגיעים לרעננה, והמרחק בין אבן יהודה לכפר יונה הוא מחקר של חמש דקות או עשר דקות.

קריאה: לא נכון.

אילן שלגי: גבירתי, תאמיני לי, אני מכיר את הגיאוגרפיה.

אילן שלגי: זה לא מדויק.

דפנה לב: אבל בוא נגיד שאבן יהודה וצורן זה בערך אותו מרחק.

קריאה: ממש לא.

קריאה: זה לא מדויק.

קריאה: לפחות ארבעה רמזורים.

דפנה לב: טוב, רבותיי.

דפנה לב: אז יש תלמידים מהאזור שמגיעים מרעננה.

דפנה לב: מכיוון שנתניה סירבה, אין לי שום טענה.

דפנה לב: אם נתניה תקבל אותם מחר בבוקר הם הולכים לנתניה.

דפנה לב: אבל נתניה בינתיים טוענת שאין לה מקום ומסרבת.

דפנה לב: נכון להיום בבוקר, בשיחה עם סגן ראש העיר מחזיק תיק החינוך, מסרבת לקלוט את ילדי כפר יונה.

דפנה לב: אז אנחנו חיפשנו אלטרנטיבות.

דפנה לב: ילדי כפר יונה לא הסכימו ללכת לחדרה.

דפנה לב: או לפחות ראש המועצה ומנהל מחלקת החינוך הביעו את הטענה הזו מולנו, שהם לא מסכימים ללכת לחדרה.

דפנה לב: המקום הקרוב ביותר שאני יכולתי לאתר היה ברעננה, בכפר נוער שבעצם מכיל מספר בתי ספר, יש בו גם תיכון מקיף, יש בו גם ישיבה וגם תיכון עמלני נדמה לי.

אילן שלגי: ההורים חוששים שהילדים שלהם יפוצלו בכפר בתיה בין בתי ספר שונים.

אילן שלגי: זו תהיה צרה על צרה.

דפנה לב: אני לא בטוחה.

דפנה לב: מפני שאנחנו הגענו להסכם שהוא יוצא דופן.

דפנה לב: בעצם בחינוך הדתי יש פיצול שהוא חלק מתפיסת עולם.

דפנה לב: ילדים שיכולים ללכת לישיבה הולכים לישיבה וילדים שהולכים למקיף הולכים למקיף.

דפנה לב: אחד הדברים שאני דאגתי להם מראש זה שילדים שיכולים ללכת מראש לישיבה לא ימוינו מראש למקיף ולא תינתן להם הזדמנות.

דפנה לב: ולכן אמרנו שזה יהיה על בסיס אישי.

דפנה לב: זאת אומרת, כל ילד לפי היכולות שלו ייקלט או במקיף או בישיבה .

דפנה לב: ואני חושבת שזה פתרון באמת מקיף לשש שנים, בלי נדודים ובלי צרות.

גילה פינקלשטיין: נכון.

גילה פינקלשטיין: יש לנו גם הסכם קואליציוני שאיפה שיש ציבור דתי מגיע להם - -

אילן שלגי: חברת הכנסת פינקלשטיין, תיכף את.

דפנה לב: דעתי מנוגדת לחמד, אין לנו ויכוח.

דפנה לב: והסגירה היתה על דעתי, מתוך- - -

אילן שלגי: תכף נשמע את חבר המועצה מכבר יונה, ואחר כך את.

דפנה לב: לדעתי, לטובת התלמידים.

דפנה לב: יכול להיות שאני שוגה, אבל לדעתי לטובת התלמידים.

דפנה לב: אי לכך, אם הציבור מתנגד כל כך, יישאר בית הספר על כנו.

דפנה לב: אני מחויבת לדאוג למינימום.

דפנה לב: אני לא יכולה להבטיח בתנאים של היום שבית הספר הזה יהיה בית ספר לתפארת מפני שתשעים תלמידים מביאים את מה שהם מביאים על מנת לשמור את הקיים, כלומר, את מה שאנחנו חייבים לספק בכיתות ז' ט אנחנו נעמוד מאחורי זה.

דפנה לב: אני גם הבטחתי את זה לראש המועצה.

דפנה לב: זה מה שאני יכולה לתת.

דפנה לב: יותר מזה אני לא יכולה להמציא דברים חדשים.

אילן שלגי: טוב.

אילן שלגי: אני רוצה לשמוע את מר ברעם, בבקשה.

אבישי ברעם: יש פה מצב מוזר שכל מי שמחוץ לכפר יונה רק מסביר למה אי אפשר לפתור את הבעיה.

אבישי ברעם: אני עוד לא שמעתי אף אחד שמוכן כן לתת איזה שהוא פתרון ופתרון רציונלי.

אבישי ברעם: הרי לא יתכן שעיריית נתניה את המתים שלה תקבור בכפר יונה, אטבל את התלמידים של כפר יונה אין לה מקום.

אבישי ברעם: למתים יש מקום?

אבישי ברעם: אני סתם אומר את זה להכללה.

אבישי ברעם: לא יכול להיות המצב הזה.

אבישי ברעם: גם לטרטר את התלמידים לכפר בתיה, גברת לב, זה לא לעניין.

אבישי ברעם: זה נסיעה בכביש ארבע במקרה הטוב של חמישים דקות.

אבישי ברעם: במקרה הטוב.

אבישי ברעם: ואני לא רוצה להגיד לך מה קורה בכבישים.

אבישי ברעם: רק לפני שבועיים נהרגו שלושה תלמידים בתוך כפר יונה ברמזור.

אבישי ברעם: עכשיו, העלות של הדבר הזה היא יותר מארבע מאות אלף שקל לשנה.

אבישי ברעם: רק ההסעות.

אבישי ברעם: מה יותר טבעי מללכת לעיר המחוז בנתניה?

עידית שפרלינג: זה לא נכון.

עידית שפרלינג: אנחנו לא ממיינים תלמידים.

אבישי ברעם: מחצית מהתלמידים גברת שפרלינג הם אתיופים ולא ייתכן לטרטר אותם בצורה כזאת.

אבישי ברעם: לא ייתכן המצב הזה.

עידית שפרלינג: והראיה כמה שנתניה קולטת קליטה חינוכית וחברתית תלמידים יוצאי אתיופיה ובכבוד ובהשקעה גדולה ביותר.

אבישי ברעם: אנחנו באנו לכאן לבקש את עזרת הוועדה.

אבישי ברעם: התלמידים האלה לא ילמדו בכפר בתיה.

אבישי ברעם: פשוט זה פתרון שהוא לא ישים.

אבישי ברעם: אי אפשר לעשות את זה.

אבישי ברעם: הם לא ייסעו לכפר בתיה.

אבישי ברעם: אם יהיה פתרון בנתניה – יהיה.

אבישי ברעם: ואם לא יהיה פתרון בנתניה – אני מודיע לכם, ולא בלשון איום.

אבישי ברעם: ממש לא בלשון איום.

אבישי ברעם: שנת הלימודים הבאה תיפתח באמת בצרות גדולות.

אבישי ברעם: בכפר יונה היא תיפתח בצרות גדולות.

אבישי ברעם: אני לא יודע למשל מה נעשה אם כל החברה האלה פתאום יירשמו לחטיבה החילונית בכפר יונה.

אבישי ברעם: זה עוד שלוש כיתות.

אבישי ברעם: הם לא ערוכים.

אבישי ברעם: והם זכאים לכך.

אבישי ברעם: הם זכאים.

אבישי ברעם: ואין מקום בחטיבה החילונית.

אבישי ברעם: אין מקום לעוד שלוש כיתות.

אבישי ברעם: זה בטוח.

אבישי ברעם: היא כבר עכשיו מתפוצצת .

אבישי ברעם: מה נעשה אז?

אילן שלגי: חברת הכנסת פינקשלטיין, חבר הכנסת אריאל צריך לצאת לוועדת חוץ וביטחון.

אילן שלגי: אז בואי נאפשר לו ואחר כך את.

אורי אריאל: אני רוצה לשאול שאלה ואחרי זה להגיד משהו.

אורי אריאל: כשאת אומרת,

אורי אריאל: מנהלת המחוז, שנתניה אומרים שאין מקום כי אתם סומכים תמיד עליהם שזה דבר מבורך אני מתאר לי, או שגם בדקתם?

אורי אריאל: כי אין מקום זה עניין יחסי קצת.

דפנה לב: אתה צודק.

דפנה לב: בדקנו.

דפנה לב: אבל אנחנו לא יכולים בחינוך העל יסודי לאכוף יישוב אחד על יישוב אחר.

אורי אריאל: זה שתי שאלות, מנהלת המחוז.

אורי אריאל: את אומרת יש מקום בקושי כי זה צפוף.

דפנה לב: יש מקום צפוף.

דפנה לב: זה נכון.

אורי אריאל: זה קשה, אבל אנחנו לא יכולים לאכוף עליהם.

אורי אריאל: זה עובדות פשוט, שנהיה מיושרים.

אורי אריאל: אני רוצה להגיד שני דברים.

אורי אריאל: האחד, אני אומר לאנשי המועצה.

אורי אריאל: אם אתם לא יודעים להסתדר במקומותיכם עם השכנים שלכם ולהקים בית ספר מפואר לאזור הקרוב אליכם, אז נוצרה בעיה שנוצרה.

אורי אריאל: היתה הצעה שהיתה מקובלת על המיפוי ועל המשרד ועל כולם.

אורי אריאל: רק שאתם לא מסתדרים באזור הקרוב.

אורי אריאל: וחבל.

אבישי ברעם: אתה מתכוון לרעננה?

אורי אריאל: לא.

אורי אריאל: חבירה של רשויות להקים בית ספר.

אורי אריאל: בקדימה, בכפר יונה, אני לא נכנס עכשיו איפה.

אורי אריאל: אני רואה לפי הנייר שדובר על קדימה.

אורי אריאל: אז קדימה.

אורי אריאל: אני מנסה להבין, ואני גם רוצה לעזור, אם אפשר לעזור משהו, אז ננסה לעזור לכם.

אורי אריאל: אבל יש מקום שאנשים יעזרו גם לעצמם.

אורי אריאל: יש דבר כזה בעולם.

אורי אריאל: בעיקר אצל אנשים מבוגרים בגיל שלנו.

אורי אריאל: אז זה בטווח קצת ארוך.

אורי אריאל: אז בינתיים יש תלמידים.

אורי אריאל: יש פתיחת שנת לימודים וכנראה שמחר לא יהיה בית ספר אצלכם.

אורי אריאל: אני מציע למנהלת המחוז וגם לעיריית נתניה לעשות עוד מאמץ שיהיה משולב בזה שזה לתקופה מסוימת הקליטה הזאת, עד שיבנו בית ספר, נניח לטווח של שלוש שנים, ליצור איזה סידור מהסוג הזה, שיהיה נכון באופן אמיתי.

אורי אריאל: כל אחד צריך לעשות את המאמץ שלו.

אורי אריאל: אתם לא יכולים לכפות על נתניה.

אורי אריאל: עכשיו, המתים זה נמשל יפה אבל לא מסיעים אותם כל יום.

אורי אריאל: ונניח שהם בכפר יונה?

אורי אריאל: אז מסיעים אותם?

אורי אריאל: אז פעם אחת מובילים אותם, זה חד סטרי, עד תחיית המתים במהרה בימנו זה ככה.

אורי אריאל: בסדר.

אילן שלגי: לא עד כדי כך.

אורי אריאל: אני לא נכנס למספרים האלה.

אורי אריאל: תודה.

אילן שלגי: האם העלויות , גברת לב, של ההסעות, מישהו פה אומר ארבע מאות אלפ שקל, אם חלק מזה לפחות ייחסך ואז אולי אפשר יהיה לחזק את עיריית נתניה בהפרשי התקציב?

דפנה לב: נתניה מעולם לא ביקשה דבר כזה לקלוט את ילדי כפר יונה.

דפנה לב: אבל היא לא ביקשה דבר.

דפנה לב: אם היא היתה מבקשת אני הייתי הולכת לקראתה.

אילן שלגי: שמעת?

אילן שלגי: הגברת שפרלינג?

אילן שלגי: יש פה איזה רמז לסיוע כספי.

אילן שלגי: עכשיו, חברת הכנסת פינקלשטיין.

גילה פינקלשטיין: תראו, אני לא מסכימה עם ההצעות שהיו כאן.

גילה פינקלשטיין: צריך לתת מענה לציבור הדתי שגר בכפר יונה.

גילה פינקלשטיין: ויש לנו הסכם קואליציוני ויש שם סעיף שאומר שאם יש ציבור דתי, מגיע לו בית ספר במקום.

גילה פינקלשטיין: הילדים האלה לא צריכים לנסוע ולהיות על הכבישים.

גילה פינקלשטיין: יש בית ספר, צריך לחשוב מה לעשות, איך לעזור לבית הספר לפתח אותו.

גילה פינקלשטיין: בטח יש ציבור מורים מסור.

גילה פינקלשטיין: היתה בין אחת ההצעות שהעברת אלי אמש הצעה לצרף אותם, הרי הם נמצאים לא רחוק מבית הספר היסודי.

גילה פינקלשטיין: אתם יודעים שברמת גן כל בתי הספר הם מאלף עד חית.

גילה פינקלשטיין: והתוצאות שלהם הם מעולות.

גילה פינקלשטיין: אז זה לא כל כך נורא שיש מאלף עד חית.

גילה פינקלשטיין: השיטה הישנה.

גילה פינקלשטיין: לא תמיד מה שישן לא טוב.

אילן שלגי: את אומרת, יצרפו אותם ליסודי ורק את כיתה ט צריך לקלוט בנתניה.

גילה פינקלשטיין: כן.

גילה פינקלשטיין: הם גדולים יותר.

גילה פינקלשטיין: הם יכולים להיות על הכביש.

גילה פינקלשטיין: מה, עם ילדים ז ח' להתחיל?

גילה פינקלשטיין: אתם שומעים כמה אסונות.

גילה פינקלשטיין: תפתחו הבוקר את העיתון.

גילה פינקלשטיין: החובשת שבאה להציל, כשהיא חזרה לרכב שלה דרסו אותה.

גילה פינקלשטיין: למה אמא צריכה לשלוח ילד בכיתה ז ח' בכבישים?

גילה פינקלשטיין: שיהיה שם בכפר יונה.

גילה פינקלשטיין: בכיתה ט הוא יעבור לתיכון.

גילה פינקלשטיין: בואו נחזור לשיטה הישנה.

אבישי ברעם: אבל הם כבר מצורפים עכשיו.

אבישי ברעם: זה לא פתרון.

דפנה לב: הדבר היחידי שאני רוצה להגיד להצעה שלך שהתקצוב של כיתות ז/ ח' במסגרת בית ספר יסודי נמוך מהתקצוב.

דפנה לב: ממילא הם יושבים בחצר של בית הספר היסודי.

דפנה לב: מה פה הרבותא?

גילה פינקלשטיין: דפנה, תחשבי על התקציב של ההסעות.

גילה פינקלשטיין: במקום להשקיע בתקציב ההסעות להקציע פה.

דפנה לב: אני לא רוצה להשקיע כלום.

דפנה לב: אני רוצה להשקיע בילדים.

דפנה לב: אז אני אומרת, לילדים יותר טוב בבית ספר גדול, על יסודי החל מכיתה ז.

דפנה לב: זאת האמת.

גילה פינקלשטיין: כן.

גילה פינקלשטיין: אבל אין להם באזור.

גילה פינקלשטיין: והם זכאים.

גילה פינקלשטיין: יש כרגע בית ספר.

גילה פינקלשטיין: יש בעיות עם בית הספר.

דפנה לב: את אותו תיקצוב או פחות יקבלו במסגרת בית הספר היסודי.

דפנה לב: אין בעיה.

דפנה לב: אם זה פותר את הבעיה.

גילה פינקלשטיין: אפשרות שנייה, באמת בית הספר הקיים.

גילה פינקלשטיין: כי הם זכאים.

גילה פינקלשטיין: תושבי כפר יונה הדתיים זכאים למוסד שם במקום.

גילה פינקלשטיין: אין שום סיבה לסגור את המוסד שלהם.

גילה פינקלשטיין: וצריך להיערך ולעשות כל מה שביכולתנו כדי לפתח אותם ולעזור להם.

גילה פינקלשטיין: אני מבינה שיש קשיים.

דפנה לב: התקצוב שמכסה היום תשעים תלמידים לא מכסה את שעות החובה ומקצועות החובה של משרד החינוך.

דפנה לב: בשביל זה אני צריכה להוסיף תקציב נוסף ואחר.

דפנה לב: ומכיוון שאין פתרון, אמרתי שאני אתן את זה.

דפנה לב: אני מוכנה לתת את אותו תקציב לנתניה שתקלוט אותם.

גילה פינקלשטיין: לא.

גילה פינקלשטיין: אני לא חושבת שצריך לסגור את בית הספר.

גילה פינקלשטיין: בשום אופן לא.

אילן שלגי: יש פה עוד שתי אמהות שרצו להתבטא.

אילן שלגי: למעשה מה שאתם שומעים פה, שזה אולי פתרון שהוא הרע במיעוטו, שלא תצטרכו לנסוע לכפר בתיה, גם לא תיקלטו בנתניה, תישארו כפי שאתם כעת.

אילן שלגי: זה אולי לא אידאלי, אבל אתם אומרים, אם זה אפשר לחיות.

אילן שלגי: בקשה גבירתי.

דינה פרימט: עם זה אי אפשר לחיות במצב הקיים כי הבית ספר היום איך שהוא מתנהל ומה שקורה שם זה בלתי אפשרי.

דינה פרימט: אין שם מחשבים, כמו שאמר לך היושב ראש.

דינה פרימט: והמגרש ספורט מתחלק בין כיתות אלף לכיתות ט'.

דינה פרימט: וחדר המדעים בין ח' לא.

דינה פרימט: בקיצור.

דינה פרימט: הם נמצאים בתוך המתחם.

דינה פרימט: אין שום הפרדה ביניהם.

דינה פרימט: יש שם תגרות בין הגדולים לקטנים.

דינה פרימט: בשנה שעברה היתה תגרה של ילדים מכיתות ט לכיתות א.

אילן שלגי: בקיצור, את מעדיפה לנסוע לנתניה.

דינה פרימט: אני מעדיפה לנסוע לנתניה.

דינה פרימט: כן.

דינה פרימט: אני גם רוצה לשאול את הגברת שפרלינג.

דינה פרימט: איך זה יכול להיות שבית ספר ריגלר מתקשר לבית ספר בר אילן כפר יונה, ושואל מתי אנחנו באים להירשם.

דינה פרימט: אם אין לו מקום אז למה הוא פונה אלינו?

דינה פרימט: זאת שאלה לעיריית נתניה.

עידית שפרלינג: אני כבר עניתי על העניין הזה.

אילן שלגי: את יודעת מה, מה גודל הכיתות בבית ספר ריגלר או שפירא או בית ספר אחר?

עידית שפרלינג: אנחנו מדברים על כיתות של ארבעים, שלושים ושמונה תלמידים בכיתה.

עידית שפרלינג: כל הכיתות.

עידית שפרלינג: כן כן.

עידית שפרלינג: ריגלר עצמו, כמו שאמרתי לך, חסר בו כיתות.

עידית שפרלינג: עדיין אנחנו בבנייה ממתינים לבנייה של שמונה מאות מטר מרובע.

עידית שפרלינג: לומדים בממ"דים, לומדים בחדרי ספח וכל מיני דברים.

עידית שפרלינג: ואנשים כאן יודעים.

עידית שפרלינג: נתניה תמיד קלטה בזרועות פתוחות.

עידית שפרלינג: אנחנו אומרים שאיננו יכולים כי אין מקום.

עידית שפרלינג: פשוט אין מקום.

עידית שפרלינג: אנחנו בחינוך המיוחד ובתיכון בכיתה י' קולטים ולא אומרים מילה.

עידית שפרלינג: לא ממיינים ולא עושים שום דבר.

קרינה אברני: יש לי כמה דברים מכל הדיבורים שנאמרו.

קרינה אברני: קודם כל, אני שמחה שיש פה עוד נציג של המפד"ל.

קרינה אברני: כי אנחנו כמה פעמים פנינו, ואנחנו ממש מרגישים שאין התייחסות אלינו לכפר יונה.

קרינה אברני: טוב.

קרינה אברני: ביחס לבית ספר.

קרינה אברני: המצב הפיזי.

קרינה אברני: בנו את בית הספר בתקווה שהוא פעם יגדל ויהיו תלמידים מהאזור שיירשמו.

קרינה אברני: במצב הפיזי, אני לא מדברת על מה שקורה בפנים, על התוכן הלימודי ועל המצב בפנים של הכיתות והמעבדות וכולי.

קרינה אברני: המצב הפיזי, אם אני הייתי צריכה לבוא מבחוץ לרשום את הבת שלי, אני לא הייתי אפילו נכנסת.

קרינה אברני: אין לנו אפילו שער נפרד.

קרינה אברני: נכנסים, אין שלט.

קרינה אברני: לא יודעים שזה שם חטיבת ביניים.

קרינה אברני: אז פיזית אי אפשר להגדיל את זה.

קרינה אברני: כי מי שבא מבחוץ ורואה את המבנה, בורח.

קרינה אברני: רץ החוצה.

קרינה אברני: זה דבר ראשון.

קרינה אברני: היום הילדה שלי יושבת בבית, היא לא יודעת איפה היא תלמד בספטמבר.

קרינה אברני: כל החברים בתל מונד ובאזור כבר היו בימי גיבוש וכבר יודעים מי החברים בכיתות.

קרינה אברני: האמהות חסרות אונים.

קרינה אברני: אני דיברתי עם אמא אתמול באחת עשרה בלילה, מתקשרת אלי.

קרינה אברני: היא לא יודעת מה לעשות.

קרינה אברני: היא שוקלת אפילו לעזוב את היישוב.

קרינה אברני: ואז אנחנו מאבדים אוכלוסייה טובה, דתית, שבורחת.

קרינה אברני: כי זה לא מצב.

אילן שלגי: מה האפשרות באמת שהמשרד בעניין הזה יפעיל יותר לחץ כדי - -

דפנה לב: על כפר יונה?

אילן שלגי: אתם צריכים לגרום לכך שיהיה שם בית ספר לילדי האזור.

אילן שלגי: זה עולה כסף.

אילן שלגי: זה ברור.

אילן שלגי: ראשי הרשויות לא מסתדרים ביניהם, אז צריך אולי ללחוץ עליהם.

גילה פינקלשטיין: מה מצב הציבור החרדי שם?

גילה פינקלשטיין: יש להם בית ספר?

דפנה לב: להם יש פתרונות.

גילה פינקלשטיין: להם יש.

גילה פינקלשטיין: אז גם לנו צריך להיות.

דפנה לב: אף אחד לא אמר שיש כאן איזו שהיא בעיה של זכאות.

דפנה לב: להפך.

דפנה לב: אלא שבמערכת החינוך במדינת ישראל מושתתת גם על המדינה, וגם על הרשויות המקומיות, שזה גם כסף ציבורי, אבל זה רשויות מקומיות.

דפנה לב: אי אפשר לבנות חד צדדית לעשות דברים.

דפנה לב: בטח לא לבנות בית ספר.

דפנה לב: ובוודאי ובוודאי לא - - -

גילה פינקלשטיין: לטפח את הקיים.

דפנה לב: זה נכון שכפר יונה התנדבה, רק שאני לא רוצה להגיד על מה היא התנדבה, איפה היא התנדבה ומה גודל המגרש שהיא היתה מוכנה להקצות.

דפנה לב: הוא בהחלט לא היה ראוי להקמת חטיבת ביניים.

דפנה לב: בטח לא בתיכון שש שנתי.

אילן שלגי: כן, אבל זה שאתם את בית הספר מקיימים באופן שהוא מתקיים זה גורם לכך שאוכלוסייה עוברת למקומות אחרים.

אילן שלגי: או כל אחד מוצא לעצמו סדור, או שעוברים לבית ספר או חרדי או חילוני.

אילן שלגי: ואז מספר הילדים יורד.

אילן שלגי: הנה שמעת.

אילן שלגי: יש בטח נוספים שיעזבו.

דפנה לב: בכל מקרה, אנחנו כמובן לא הרפינו, וחזי ישב ישיבות ארוכות עם הוועדות שניסו להקים את בית הספר.

דפנה לב: ואני ישבתי עם ראשי המועצות ופיצוצים כאלה ואחרים.

דפנה לב: לא פשוט.

דפנה לב: זה לא מצב פשוט, בטח לא במצב של רשויות מקומיות היום.

דפנה לב: אני בכל זאת אומרת שלא אזניח את בית הספר במידת יכולתי.

דפנה לב: וזה נכון לראשון בספטמבר.

דפנה לב: זה לא פתרון בנייה וכולי.

דפנה לב: דרך אגב, ההורים קיבלו תשובה כבר לפני זמן רב שאנחנו לא סוגרים את החטיבה.

דפנה לב: בוודאי חודשיים.

אמנון לדעני: אתם לא סוגרים את החטיבה?

אמנון לדעני: תסלחי לי.

אמנון לדעני: במצב הזה עדיף שייסגר.

אילן שלגי: רגע, רגע, תירגע.

אילן שלגי: אני רוצה לשמוע גם את מפקח בית הספר, הוא ביקש רשות דיבור.

חזי סחייק: קודם כל, בוקר טוב לכולם.

גילה פינקלשטיין: ראש המועצה בדרך.

גילה פינקלשטיין: הוא תקוע בכניסה.

חזי סחייק: אני מייצג את עמדתו של החינוך הדתי, כמו שדפנה רמזה בדבריה.

חזי סחייק: עמדת החינוך הדתי אומרת כך: שבכל המרחב מרעננה כפר סבא צפונה עד חדרה להוציא את נתניה, בעצם אין פתרון לחינוך ממלכתי דתי על יסודי.

חזי סחייק: הסוגייה הזאת שאנחנו דנים, ראוי לומר חברת הכנסת גילה, שאנחנו מדברים לא רק על כפר יונה.

חזי סחייק: אנחנו מדברים על קדימה, על לב השרון, שיש שם שני בתי ספר יסודיים.

חזי סחייק: אנחנו מדברים על תל מונד, אנחנו מדברים על האוכלוסייה של אבן יהודה, שאמנם אין בית ספר ממלכתי דתי, אבל יש גם אוכלוסייה ממלכתית דתית שגרה שם, אמנם לומדת בתל מונד, אבל גרה שם.

חזי סחייק: כל התהליך של השכנועים והלחצים – כל מה שאפשר היה לעשות נעשה.

חזי סחייק: אנחנו עדיין כחינוך ממלכתי דתי דבקים ברעיון הזה ובפתרון הזה כפתרון הראוי לטווח הארוך.

חזי סחייק: כל מה שכאן מוצע, אלף חית, נתניה, וכולי זה פתרון זמני.

חזי סחייק: זמני ביותר הוא לא פתרון ארוך טווח.

חזי סחייק: פתרון ארוך הטווח שאנחנו רואים בחינוך הממלכתי דתי הוא רק הפתרון של הקמת בית ספר שש שנתי לפי הנתונים.

חזי סחייק: אנחנו מדברים על שלוש כתות בשכבת גיל מבחינת הפוטנציאל.

חזי סחייק: זה בכלל פוטנציאל סביר, ואפשר לבנות שם בית ספר שיתן מענה הולם וראוי לנושא הזה.

חזי סחייק: זו לפחות עמדתו של החינוך הממלכתי דתי.

אילן שלגי: תודה.

אילן שלגי: כן, אדון סנטיהו.

סנטיהו וונדמנק: אני רוצה להוסיף על מה שהוא אמר.

סנטיהו וונדמנק: בדרך כלל המערכת הזאת פוגעת בעדה שלי.

סנטיהו וונדמנק: אני מייצג קודם כל את העדה שלי.

סנטיהו וונדמנק: אז כל ההורים מחכים לתשובה, לאן אנחנו נשלח אותם?

סנטיהו וונדמנק: יש תלמידים בתוך זה יוצאי אתיופיה.

סנטיהו וונדמנק: אנחנו מאוד נזקקים שבית הספר יישאר במקום או עיריית נתניה יכולה לקבל אותנו.

סנטיהו וונדמנק: אם לא, כל בוקר לצאת ילד בכיתה ז ולתפוס את הטרמפים או את האוטובוסים הוא מאוד קשה ולא יכול.

סנטיהו וונדמנק: יש לנו שניים שלושה ילדים.

סנטיהו וונדמנק: אתה לא יכול לצאת עם כל ילד כל בוקר בשעה חמש וחצי קום, תכין את זה וזה, ותיסע בהסעה.

סנטיהו וונדמנק: ייקח לנו ממש דברים אחרים.

סנטיהו וונדמנק: גם לזלזל בנו ובילדים שלנו.

סנטיהו וונדמנק: ילכו לאיבוד.

סנטיהו וונדמנק: אפשר עד שתהיה תוכנית אחרת להישאר בית ספר במקום שהיה.

סנטיהו וונדמנק: אבל קצת פוגע בתקציב.

סנטיהו וונדמנק: בזה הכנסת חייבת לראות אותנו, שהבית ספר יישאר במקום ולתת עוד תקציב.

אילן שלגי: נציג הסתדרות המורים.

יהורם וולק: קודם כל אני שמח שחברת הכנסת פינקלשטיין העלתה מה שאני חושב גם כן.

יהורם וולק: אני רק בא בטענה אחת גם לגבי משרד החינוך.

יהורם וולק: באיזה שהוא מקום צריך היה לעשות את החישוב הנכון, גם הכספי, פה.

יהורם וולק: אם היינו צריכים להסיע לעומת התקציבים שאולי יהיו פחותים לכיתות ז ח' שצריכים להישאר בבית ספר יסודי במקרה זה, וזה פתרון רק לזמן קצר ומוקצב , אני מציע שוועדת החינוך פה תמליץ בפני משרד החינוך לראשי הרשויות בסביבה להתכנס מיד.

יהורם וולק: כי אני יודע לפחות ממה שאני שמעתי אתמול שדיברתי עם אפי דרעי, ואני מתפלא שהוא לא הגיע לפה, שהוא היה מוכן להקצות שטח כדי לבנות.

גילה פינקלשטיין: אבל אתה שומע שהשטח לא ראוי.

יהורם וולק: בתנאי שהרשויות האחרות יממנו גם את הנושא הזה.

יהורם וולק: ואני חושב שזה יכול להיות הפתרון הטוב ביותר לטווח הארוך.

יהורם וולק: כעת, לטווח הקצר, לעניות דעתי, גם כדי לא לפגוע במורים שאני מייצג אותם, צריך להיות פתרון אך ורק במקרה זה יכול להיות גם בהתאם אמנם להמלצת וועדת דוברת שכרגע לא מיושמת, ומי יודע אם היא תהיה מיושמת בכלל, אבל דיברו על הנושא הזה שיבטלו חטיבות ביניים, והיו כמה דוגמאות של מה שיכול להיווצר, של א – ח או א ט וכולי.

יהורם וולק: במקרה זה אני מציע, פשוט מאוד, גם להורים, כדאי שיישארו באותו מקום, ייחשבו כבית ספר יסודי א – ט ובאיזה שהוא מקום תוך שנה, שנתיים, לפתור את הבעיה הזאת.

אילן שלגי: טוב.

אילן שלגי: גברת לב, אני מבין כך.

אילן שלגי: את אומרת, אני מוכנה לוותר על הרעיון של הסעת התלמידים לרעננה היות ונתניה לא יכולה לקלוט אותם, אני אשאיר אותם שם, אבל עכשיו צריכה להיות לזה תוספת.

אילן שלגי: קודם כל, את מה שאתם חוסכים מההסעות, כארבע מאות אלף שקל בשנה, תשקיעו בבית הספר.

אילן שלגי: קודם כל, תעשו שבראשון לספטמבר יהיה שם שלט, אומרת הגברת, בכלל לא רואים שיש שם בית ספר.

אילן שלגי: לא יודעים עליו.

אילן שלגי: זה גם מבחינת הזהות והתחושה של האנשים.

דפנה לב: זה תלוי בראש המועצה סליחה שאני מתפרצת לדבריך.

דפנה לב: באמת.

אילן שלגי: אז אל תתפרצי לדברי.

אילן שלגי: תני לי עוד חצי דקה.

אילן שלגי: צריך לסייע לבית הספר.

אילן שלגי: והשלט הוא רק דוגמה.

אילן שלגי: אבל לדעתי זה מעט כסף ומאוד משמעותי.

אילן שלגי: וכמובן, הדברים החשובים שתיארו פה.

אילן שלגי: התנאים בכיתות, ומחשבים.

אילן שלגי: ותנאים בסיסיים כדי לקיים.

אילן שלגי: את מכירה את זה יותר טוב מרובנו.

אילן שלגי: את זה אתם צריכים לעשות.

אילן שלגי: אם תחסכו ארבע מאות או שלוש מאות וחמישים אלף שקל לשנה, אל תשאירו את זה בצד באיזה שהוא סעיף הסעות שילך או לא ילך למקום אחר, אלא תסייעו לאנשים האלה.

דפנה לב: כמו שאתה יודע, תקציב הוא לא דבר שעומד לרשותי ורק אני צריכה להחליט אם אני קונה מחשבים או משלמת להסעות.

דפנה לב: אני מוכנה להתאמץ בכיוון.

דפנה לב: אני חושבת שמי שצריך לעשות את המאמץ הנגדי זאת המועצה.

אילן שלגי: אין ספק.

דפנה לב: לא ייתכן שבשלב זה בעצם לא הוקצה מגרש לחטיבת ביניים.

דפנה לב: הם נמצאים בקרוונים במסגרת בית הספר, לכן אין מעבדה כמו שצריך.

דפנה לב: כי אין בקרוונים כיתת מעבדה.

דפנה לב: זה עדיין מעבדה של בית הספר היסודי שמשרתת את חטיבת הביניים.

דפנה לב: מספר התלמידים קטן מאוד ומצומצם מאוד.

דפנה לב: ועצם העובדה שאני אצטרך להוסיף שלושים או ארבעים שעות להחזקת בית הספר, אנחנו כבר מדברים על משהו בסדר גודל של מאתיים אלף שקלים, אם אנחנו מתרגמים את זה לכסף, זה לא כסף קטן.

דפנה לב: ואני אמרתי שאני אעשה את משתי בחינות.

דפנה לב: ראשית, משום שלילדים מגיעה תשובה ממדינת ישראל, ודבר שני, מפני שאני לא יכולה ללכת נגד כל העולם.

דפנה לב: גם נגד החמ"ד, גם נגד - -

גילה פינקלשטיין: החמ"ד מאוד אוהב אותך דפנה.

גילה פינקלשטיין: אומרים שאת דואגת להם.

דפנה לב: אני בדרך כלל משתדלת לדאוג לכל ילדי ישראל.

דפנה לב: זה מה שיש לי כרגע להגיד.

דפנה לב: אם ראש המועצה ישים שם שלט אני בטוחה שזו תהיה בעיה קטנה ביותר.

דפנה לב: עניין של מאות שקלים.

אבישי ברעם: אני מציע שהפתרון הזה של השארת בית הספר במקומו, על מכונו, תוך כדי איזו שהיא תוספת או שיפור ייבדק מול ראש המועצה המקומית, שגברת לב אומרת במפורש שהוא הודיע לה שהוא רוצה לסגור את החטיבה הזאת.

אבישי ברעם: אז מה אנחנו עושים?

אבישי ברעם: אנחנו מוצאים פתרון שראש המועצה לא מעוניין בו?

אילן שלגי: אני לא חושב שראש המועצה יכול לסגור בית ספר כשאנחנו אומרים לו שלא נסיע את הילדים למקם אחר.

אבישי ברעם: מר שלגי, אתה יודע איך אמרו שם.

אבישי ברעם: לא יודע אם הרגתם את ישו, אבל הוצאתם לו את הנשמה לאט לאט.

אבישי ברעם: לא צריך להרוג את הבית ספר.

אבישי ברעם: מוציאים את הנשמה לאט לאט.

אילן שלגי: ראש המועצה איננו.

אילן שלגי: לא משנה למה לא הגיע.

אילן שלגי: איננו.

דפנה לב: אני שוחחתי עם ראש המועצה בשבוע שעבר, ואמרתי לו את הפתרון שאמרתי עכשיו והוא קיבל אותו.

דפנה לב: הוא לא מתנגד.

אילן שלגי: הוא מבין שהוא צריך לתת?

אבישי ברעם: את לבד אמרת שהוא רוצה לסגור.

גילה פינקלשטיין: הוא רצה .

גילה פינקלשטיין: דפנה שינתה את דעתו.

דפנה לב: הוא חזר בו.

אילן שלגי: הוא לא יסגור כעת כאשר אין פתרון אחר.

חזי סחייק: אגב, יש מסמך של המחלקה לחינוך שמודיע שבנתונים הקיימים הוא לא סוגר את חטיבת הביניים.

דפנה לב: מחכים למשיח?

דפנה לב: אני גם לא מבינה למה הילדים לא יודעים לאן הם הולכים?

דפנה לב: הם הולכים לחטיבת הביניים.

דינה פרימט: במצב הקיים, אני אגיד לך מר שלגי.

דינה פרימט: אנחנו כתבנו עצומה לראש המועצה, שאנחנו לא מתכוונים לרשום את הילדים שלנו לחטיבת ביניים בכפר יונה במצב הקיים.

דינה פרימט: החתמנו עשרים ושמונה הורים מתוך שלושים וחמישה שאנחנו לא נרשום אותם לכיתה ז בחטיבה הקיימת.

דינה פרימט: וראש המועצה לקח את המכתב עם החתימות, העתק נמצא אצלי, ושלח את זה לשרה, ואמר שההורים לא מוכנים לרשום.

דינה פרימט: וכל עוד זה יתקיים אין רישום.

דינה פרימט: כאן זה התחיל.

דינה פרימט: במצב הקיים לא יהיה רישום לבית הספר.

אילן שלגי: אם אתם רוצים לקחת את החוק לידיים אז אתם לוקחים בזה גם סיכון מסוים.

אילן שלגי: הלחצים שלכם, כולל הפנייה שלכם אלינו מביאה לכם הישג מסוים שהוא אמנם הרע במיעוטו, אבל הנה, אני שומע את אדון סנטיהו, שאומר, בסדר.

אילן שלגי: אני יכול לחיות עם זה.

אילן שלגי: אז אתם ביניכם גם צריכים להגיע להסכמה.

אילן שלגי: ויש גם חוק במדינת ישראל.

אילן שלגי: אתם לא יכולים להגיד אנחנו לא שולחים.

אילן שלגי: אתם יכולים לדרוש שיפור תנאים, תפעלו בדרכים דמוקרטיות כפי שפעלתם עד עכשיו.

אמנון לדעני: זאת הכוונה שבמצב הנוכחי זה לא נשמע.

אילן שלגי: אתה רואה, באים לקראתכם.

אילן שלגי: גם המשרד.

אילן שלגי: מנהלת המחוז אמרה אני אתאמץ למצוא את התקציבים שחסרים.

אמנון לדעני: אנו מכירים הבטחות.

אמנון לדעני: שש שנים אנחנו מכירים, תאמין לי.

אילן שלגי: טוב.

אילן שלגי: עכשיו יש לך הבטחה גם בפרוטוקול של הכנסת.

אילן שלגי: התקדמת.

דפנה לב: אלף, התקציבים לא מצויים אצלי.

דפנה לב: דבר אחד אני התחייבתי ואני עומדת מאחוריו, שהוא כשלעצמו מאות אלפי שקלים.

דפנה לב: וזה . .

דפנה לב: המגיעות להם בגין .... לא מעבר לכך.

אבישי ברעם: מה לגבי כיתות נורמליות?

אבישי ברעם: מה לגבי עזרי לימוד?

אבישי ברעם: עזרים?

דפנה לב: אני אפנה לשרה.

דפנה לב: כסף שצריך לגייס אותו ממקורות לא מסומנים אפילו.

קרינה אברני: עם מי אנחנו מנהלים את המשא ומתן?

אילן שלגי: אתם אל תנהלו משא ומתן אתם תפנו לראש המועצה שלכם, לחברי מועצת היישוב שלכם.

אילן שלגי: אלה מייצגים אתכם.

אילן שלגי: אתם כאזרחים, אם אתם לא מרוצים, הנה, פניתם לוועדת הכנסת.

אילן שלגי: תרגישו שאתם מקופחים – זכותכם לפנות לבית משפט.

אילן שלגי: בינתיים, הנה.

אילן שלגי: נותנים לכם פתרון.

אילן שלגי: לא תיסעו עד כפר בתיה.

אילן שלגי: תישארו במקום, וייעשה מאמץ לסייע לכם.

אילן שלגי: לגבי העתיד, אנחנו פה נקרא לראשי הרשויות לתת לעניין פתרון מסודר.

אילן שלגי: אם לא הילדים האלה שלכם יהינו ממנו, אז הילדים יותר שלכם יהינו ממנו.

גילה פינקלשטיין: טוב.

גילה פינקלשטיין: זה לא קסמים ברגע אחד.

גילה פינקלשטיין: איפה ראש המועצה?

גילה פינקלשטיין: הועד שלכם צריכים לגשת אליו.

גילה פינקלשטיין: אתם ציבור גדול.

גילה פינקלשטיין: אם לא ישפרו את בית הספר, והוא לא ידאג לבית הספר, לא תבחרו אותו יותר.

גילה פינקלשטיין: זאת השפה שמבינים האנשים האלה.

גילה פינקלשטיין: לא תעשו את בית הספר, לא נשלח את הילדים שלנו שעה נסיעה בבוקר.

דינה פרימט: אבל את מבינה שאנחנו מיעוט?

גילה פינקלשטיין: מיעוט זה הרבה.

סנטיהו וונדמנק: יש לנו את הסיפור הזה.

סנטיהו וונדמנק: אם הוא יתחיל לאט לאט יש תרומות.

סנטיהו וונדמנק: ... וזה.

סנטיהו וונדמנק: .. וגם בפרדסיה.

סנטיהו וונדמנק: יכול לבנות לאט לאט את הבית ספר.

סנטיהו וונדמנק: אבל התחיל לפני חמש שש שנים.

סנטיהו וונדמנק: אני כבר בוועדת חינוך שם יותר משבע שמונה שנים.

סנטיהו וונדמנק: אבל דרך המועצה אין השתפרות.

גילה פינקלשטיין: יש שיפור.

סנטיהו וונדמנק: דווקא מאבדים את המסורת אני חושב.

גילה פינקלשטיין: עכשיו באתם לכנסת ויש לכם הבטחה של מנהלת המחוז והמפקח, והם יעזרו לכם.

גילה פינקלשטיין: וראש המועצה, תהיה משלחת לראש המועצה, לדבר אתו בשפה קשה, ותהיה התקדמות.

סנטיהו וונדמנק: ....

סנטיהו וונדמנק: עוזרים לכם שלא ייסגר שלא ייסגר.

סנטיהו וונדמנק: הנה עכשיו אני שמעתי סיפור שהוא מוכן.

גילה פינקלשטיין: מה זה לפטר?

גילה פינקלשטיין: אתה יודע כמה אנשים נלחמים שיקום בית ספר?

גילה פינקלשטיין: להקים בית ספר.

גילה פינקלשטיין: אז יש לכם בית ספר.

גילה פינקלשטיין: בואו.

גילה פינקלשטיין: נשקיע, נכון.

גילה פינקלשטיין: המתנתם שש שנים.

גילה פינקלשטיין: אבל יש לכם נכונות של הפיקוח, זה דבר מאוד חשוב.

גילה פינקלשטיין: ראש המועצה תנסה לדבר אתו ברחל בתך הקטנה.

דינה פרימט: יש שם מבנים שנמצאים בתוך בית ספר יסודי, ולזה קוראים בית ספר.

דינה פרימט: זה לא בית ספר.

דינה פרימט: זה בכלל לא בית ספר.

דינה פרימט: זה מבנים טרומיים שנמצאים בתוך מגרש של בית ספר יסודי.

אילן שלגי: מר ברעם, באיזה רשויות מדובר חוץ מכפר יונה, קדימה.

אילן שלגי: לאיזה ראשי רשויות אנחנו צריכים לפנות?

אבישי ברעם: תל מונה, לב השרון.

אבישי ברעם: קדימה אמרנו.

אבישי ברעם: צורן.

דינה פרימט: צפונה מאתנו, אליכין גם.

אילן שלגי: רבותיי, אני מציע לעצמנו להחליט כדלהלן, וחברת הכנסת פינקלשטיין, תציעי לי תיקונים אם לדעתך צריך.

אילן שלגי: הוועדה קוראת לראשי הרשויות כפר יונה, קדימה, לב השרון, אבן יהודה, להקים יחדיו בית ספר ממלכתי דתי על יסודי אזורי משותף.

אילן שלגי: הוועדה קוראת לשרת החינוך והתרבות להפנות לבית הספר את התקציבים שייחסכו מביטול הצורך בהסעות התלמידים מדי יום לרעננה.