ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 270, 2004-07-05 11:30

אילן שלגי: גברותי ורבותי שלום לכם, סליחה על זה שהתחלנו באיחור, גם בגלל שהתקשורת עקבה אותנו, אנחנו בדיון בנושא של ביקורי מורים בבתי תלמידים.

אילן שלגי: אני רוצה לשאול קודם כל, בדיון הקודם שלנו, לא היו נציגים של משרד החינוך והתרבות?

יהודית גידלי: לא.

יהודית גידלי: אבל הם הודיעו מראש.

אילן שלגי: אני ממש תמה על כך שמשרד החינוך והתרבות לא מצא לנכון להיות בדיון כל כך חשוב בנושא של חיילים שוברים שתיקה, משרד החינוך לא מצא לנכון להיות נוכח בדיון שקיימנו זה עתה עם סגן שר הביטחון וקצין חינוך ראשי בנושא של חיילים שוברים שתיקה.

אילן שלגי: הנושא לא היה פוליטי, כך הוגדר והוצהר, ואנחנו הצלחנו גם לשמור על כך.

אילן שלגי: הנושא היה התרבות שלנו, החינוך שלנו, מהם תוצרי החינוך שלנו ואיך הם מתמודדים עם מה שהם קיבלו או היו אמורים לקבל ממערכת החינוך עם חיי היום יום שלהם כחיילים בצה"ל.

אילן שלגי: אנחנו ועדת החינוך והתרבות והמשרד הוא משרד החינוך והתרבות, יש פה בנושא הזה בוודאי היבטים חינוכיים וערכיים ותרבותיים וטוב שקיימנו את הדיון הזה וחבל שמשרד החינוך והתרבות לא היה מיוצג בו.

אילן שלגי: אבל כעת נעבור לדיון שלכבודו הגיעו הנה גם הנציגים הנכבדים של משרד החינוך והתרבות.

אילן שלגי: אני ביקשתי שנדון בנושא הזה משום שסברתי שההנחיות והביצוע של ביקורי מורים בבתי תלמידים הם לא תמיד ברורים, יותר מידי החלטה אישית נשארת למורה והמורים, גם משום שהם עסוקים מאוד וגם משום שהם מתמודדים עם עבודה קשה, יש בניהם כאלה שאינם מבקרים בבתי תלמידים.

אילן שלגי: גם הכינו לנו נייר בנושא הזה, וראינו שיש הנחיות של משרד החינוך והתרבות ואנחנו רצינו קצת לחשוב ביחד על מה נעשה ומה אולי ראוי שיעשה אחרת.

אילן שלגי: בואו אולי נשמע קודם את אנשים משרד החינוך והתרבות, אחר כך את הגברת אייזנר, נציגת הסתדרות המורים וגם את נציגות ההורים מר שטרנבך.

נורמן אנטין: תפיסתנו שההורים באמת הפרטנרים של אנשי החינוך כלפי הילדים, וקרבה בין הבית ספר וההורים מאוד חשוב להתקדמות של הילדים.

נורמן אנטין: בתפיסתנו יש באמת ידע על הילד מצד ההורים שאין בבית הספר, שילד שבא הביתה ואומר להורים שהמורה לא אוהבת אותי, והמורה עם הרבה ילדים בכיתה לא מודע לזה, אז מאוד חשוב באיזו צורה שתהיה תקשורת בין הבית לבין הבית ספר.

נורמן אנטין: זה עוזר לבית הספר גם להתמודד עם הילד וגם לעזור לילדם עם ההתפתחות שלו.

נורמן אנטין: העניין של ביקור בית, מנהלת שפי כתבה פעם כתבה על זה, מאמר קצר, אני לא יודע אם זה מופיע פה, היא מציינת את היופי ויתרונות של ביקור בית וגם את הסכנות, זה באמת אמביוולנטיות.

נורמן אנטין: בעצם הביקור בית באמת מאפשר למורה, ודרך אגב תפקידנו, דרך היועץ והפסיכולוג, או לבקר ולהכיר את ההורים עצמם לפי הצורך, או להכין את המורים לביקור בית, או לפגישה עם ההורים.

נורמן אנטין: שבית הספר בא לבית, הוא יכול להכיר את הסביבה של התלמיד, להבין מאיפה הוא היחסים עם האחים שלו, היחסים ההורים שלו.

נורמן אנטין: נכון מה שהמנהלת מציינת וצריך להיזהר עם זה, לא לעשות הצגה, למנוע את ההצגה עם ההורים.

נורמן אנטין: אני קראתי היום שמנקים את הבית שבאים מבית הספר, שכאילו הבית לא נקי עד שמגיעים המורים מבית הספר.

נורמן אנטין: אבל בכול זאת, אני חוזר לעניין של הקרבה, לפעמים השיתוף פעולה אצל ילדים בעיתים, הילד בישן, הילד תוקפן, איזה בעיה שיש, השיתוף פעולה וההבנה בין ההורה והמורה איך לטפל בילד, איך לעזור לילד, זה מאוד מקדם את הטיפול בילד.

נורמן אנטין: אני חושב שהבעיה, או הייתי מעדיף לקרוא לזה אתגר, זה מציג את הרצון של בית הספר לא לאיים על ההורים ולא אפילו לבוא ולהגיד עד כמה הילד לא בסדר וכמה ההורים אחראים על זה.

נורמן אנטין: אלא להפך לגייס את הכוחות ולעזור להם לקחת אחריות על הילד, לעזור להם, לפעמים צריך לבדוק את הילד, לשלוח אותו לבדיקות פסיכולוגיות שההורים יראו את זה כמשהו שלא מאיים עליהם, אלא להפך שאנחנו רוצים לעזור לתלמיד.

נורמן אנטין: זה בעצם, הייתי אומר בשורה התחתונה, שאנחנו בעד ביקורי בית לפי הצורך, ובאמת רצון שלנו כאנשי חינוך לעזור לתלמיד בשיתוף עם ההורים.

אילן שלגי: מי קובע את הצורך הזה?

נורמן אנטין: אני חושב שזה באמת נושא רגיש, קודם כל הבית ספר יכול לראות אם יש צורך, אם ילד לא מתפקד טוב בבית הספר, יש סימנים או יש שאלות, או ילד צריך משקפיים וזה לא מטופל, או לא מתפקד טוב בלימודים.

אילן שלגי: בוא נתחיל במפגש עם ההורים, שבדרך כלל ההורים באים לבית הספר, אז למה ביקור בית?

נורמן אנטין: אני חושב שקודם כל, נכון להזמין את ההורים לבית הספר, יש לפעמים מצבים שהורים לא באים לבית הספר אפילו שהם מוזמנים, או שהם עסוקים, או שלצערנו יש הורים שקשה להם מכול מיני סיבות, הם לא רוצים להיכנס לבית הספר, או שהם עסוקים, או שבאמת יש להם איזה חשבון, אני לא רוצה לדבר על הזנחה, אבל זה גם יכול להיות שהם לא רואים את התפקיד שלהם כל כך להיכנס לחיים של הבית ספר.

נורמן אנטין: לפעמים אנחנו נתקלים שרואים את הילד הולך לבית הספר, כל מה שקורה לו בבית הספר זה בעיה של הבית ספר לא בעיה שלנו.

נורמן אנטין: בכול זאת שהורים באים לבית הספר, בנוסף להם, יש יותר אינפורמציה לפעמים שבית הספר בא לבית, לפי גם ההזמנה, לא הייתי רוצה לחייב את המשפחה להזמין את הבית ספר, רציתי ליצור אווירה שמורים מוזמנים לבקר בבית.

נורמן אנטין: ואז מה שאני ציינתי, לראות את הילד בסביבתו.

אילן שלגי: האם היית מציע שמנהלי בתי ספר בתחילת שנה או מידי פעם, יציעו להורים, מי שרוצה שמורה יבוא לבקר, שיזמין, כלומר שזה יהיה דו צדדי, זה עדיין לא פותר את הבעיה של אלה שלא מזמינים ויש צורך, כמו שאמרת, כן לבוא אליהם.

נורמן אנטין: אני באמת הייתי בעד זה, ברור שההגבלה לפעמים זהב באמת הזמן של המורה, אני לא מצפה שכל המשפחות יזמינו, אבל כמה שאפשר אני באמת לא רואה סיבה שלא.

אילן שלגי: תודה, אולי נשמע את הגברת אייזנר.

יהודית אייזנר: ראשית אני אגיד שאני מברכת שהנושא עלה לדיון.

יהודית אייזנר: הנושא הוא מאוד חשוב, לביקורי בית יש ערך מאוד חשוב בהכרת התלמיד, הקשר עם התלמיד, הכרת הרקע שלו, הוריו וכולי.

יהודית אייזנר: אני לא יודעת אם ביקורי הבית הם חובה על המחנך, על המורה, אם זה מופיע כחובה בחוזר מנכ"ל, כיוון שבאמת יש בעיה שבאמת של ישום, גם אם זה לא חובה, של בקשה, של דרישה שזה מעבר לשעות העבודה.

יהודית אייזנר: בעבר אני פשוט יודעת גם מתוך הניסיון שלי כילדה, הביקורים האלה, הם ביקורים לא רק נקודתיים, אלא היו ממש סבב ביקורים של כל התלמידים, היום אני לא יודעת איך אפשר לבצע לאור העובדה שהביקורים הם לא בתדירות כל כך גבוהה וזה לא מכיל את כל התלמידים, אלא זה נקודתית איפה שיש באמת איזה שהיא בעיה.

יהודית אייזנר: עכשיו, עם המלצה של הרפורמה של ועדת דברת, אני לא יודעת אם כל השינוי שנבנה עבודת המורה, אני לא יודעת איפה אפשר יהיה להכיל את זה ומתי.

יהודית אייזנר: קחו בחשבון החופשים, תורידו ימי שישי, תורידו ערבי חג, תורידו מסיבות, תורידו פה, תורידו שם, ארבעים ילד בכיתה, אפילו שלושים וחמישה---

אילן שלגי: אני באמת מציע שתעבירי להסתדרות המורים, שהנה יש עוד ארגומנט נגד ועדת דברת, אצלכם הרי אוספים את הארגומנטים.

יהודית אייזנר: אוספים, אבל לא נאמרים דברים.

יהודית אייזנר: יש לי הפתעה בשבילך, בעבר הבתים היו יותר, הקשר היה יותר פתוח להגיע אל התלמידים הביתה, היום אני לא יודעת עד כמה כולם בכזאת שמחה פותחים את השערים כי זה חדירה לפרטיות.

אילן שלגי: אין ספק שאסור לבוא לבית בלי הסכמה של בתי הבית, זה מובן מאיליו, לפעמים אולי צריך לשכנע, אבל אי אפשר לבוא בלי הסכמה.

יהודית אייזנר: עכשיו עוד דבר, אני חושבת שצריך להנחות את המורים איך עורכים ביקורי בית, כי אני לא זוכרת אי פעם שאני קיבלתי הנחיה, ואני ערכתי ביקורי בית, שקיבלתי הנחיה איך לעשות את זה וזה דבר מאוד חשוב.

יהודית אייזנר: לבדוק את המטרה הזאת, האם המטרה הזאת עדיין תקפה, בדיוק אותן מטרות שהיו אז, כלומר יש מקום לחשיבה מחודשת.

יהודית אייזנר: לרגע שלא תבין אותי לא נכון, אני לא באה לומר שאין זה חשוב, זה חשוב מאוד, השאלה איך עושים את זה ואיך זה מתבצע.

יהודית אייזנר: מי כמוך יודע שהיום עבודת המורים היא כל כך תובענית, היא ריצה כל כך מטורפת, חשוב באמת לעצור, חשוב לראות את התלמיד בביתו, חשוב לראות את התלמיד לא רק בתור אחד מתוך שלושים וחמישה שבכיתה, אלא לראות את המסר שעובר לתלמיד, שאני באה אליך, אתה לא רק חלק מתוך הארגון שלי, אלא אני בא אלייך הביתה ואני רוצה להכיר אותך מקרוב, אני נותן לך את תשומת הלב.

יהודית אייזנר: אבל בואו נראה איך זה מתבצע, איך זה מתבצע בקונסטלציה הנוכחית במערכת החינוכית של היום ואיך מנחים את המורים לעשות את זה נכון, כי הנחיה חייבת לרדת לשטח.

יהודית אייזנר: ברור שאי אפשר לאכוף משהו שהוא לא חובה ובטח לא בשעות הפנאי, בשעות שהם לא בשעות העבודה, יש פה בעיה כי אתה בעצם בא בדרישה שהיא לא בשעות העבודה, בוא נראה איך אנחנו עושים את זה נכון, אני לרגע לא באה לומר לא, אני באה לומר כן ולעשות את זה נכון.

אילן שלגי: אני מקבל את דבריך, לפעמים אני רואה שיש חוזר מנכ"ל, חוזר מיוחד, אמנם הוא מתשנ"ה, כבר בן תשע שנים כמעט עשר, אבל הוא עוסק בביקורי מחנכים, וכתוב פה, "מחנך הכיתה יכיר מקרוב את בתי תלמידיו ויבקר בהם לפי הצורך.

אילן שלגי: ..", כפי שאמר פה האדון, "...

אילן שלגי: ובייחוד בבית הוריו של תלמיד בעייתי", אז הנחיה יש, רצוי אולי לרענן אותה מידי פעם.

אילן שלגי: הסייג שלי שאת מדברת על שעות העבודה, בשעות העבודה התלמיד הוא בבית הספר, אני לא מדבר על תלמיד חולה, זה דבר אחר, ואז אפשר אולי שהמורה גם בשעות העבודה ילך לבקר את התלמיד בביתו.

אילן שלגי: אבל כאשר מדובר בביקור רגיל, הרעיון הוא לבקר בבית שהתלמיד בבית, לראות איפה השולחן שלידו הוא יושב ועושה שיעורים, מי הם המשפחה, האחים, האחיות, איפה המקום שהוא משחק בו.

אילן שלגי: עם כל הכבוד העבודה של המורה, אנחנו עוד לפני היישום של דו"ח דברת, ואנחנו ניישם אותו, המורים כל הזמן אומרים אנחנו עובדים גם בערב, אין לנו יום ולילה, אנחנו כל הזמן מכינים, אנחנו כל הזמן בעצמנו לומדים, אנחנו לא עובדים רק בשעות שאנחנו בבית הספר, זה בסדר, כך זה צריך להיות.

אילן שלגי: אז מחנך כיתה, חלק מעבודתו, גם כדי שהוא יוכל לתקשר יותר טוב וללמד יותר טוב את הילד, זה לראות אותו בביתו.

יהודית אייזנר: נכון, ובכל זאת נשאלת השאלה, למה היישום של ביקורי בית לא מתבצע כמו שרוצים שהוא יתבצע, כי הוא בעייתי, עובדה שבפועל זה לא שנאמר נגד, חלילה וחס, אבל בוא נראה איך עושים את זה.

אילן שלגי: בבקשה הגברת רוייטר.

שרה רוייטר: אני מבקשת לדבר על ביקורי בית כביקור אצל התלמיד ולא אצל הוריו, את ההורים לראות בבית הספר, למרות שבית הספר זה מקום פורמאלי, בדרך כלל פגישה שההורים מוזמנים, הרבה מהפגישה יכולה להיות נעימה.

שרה רוייטר: המטרה של ביקורי הבית לטעמי, היא התייחסות לילד ולא רק לתלמיד שבא לבית הספר ואני מאוד תומכת ואפילו טיפה מתנגדת למה שכתוב בחוזר מנכ"ל על תלמיד שיש לו בעיות, כיוון שאני חושבת שזו צריכה להיות שגרת עבודה של מורים, חלק באמת מהתפיסה ההוליסטית של ילד שלומד בבית הספר והייתי רוצה שהקשר יהיה יותר הדוק, פחות תלוי רק בתפקודיו הלימודיים, אלא באמת גם בתחביבים שלו וגם הסתכלות יותר רחבה על הילד.

שרה רוייטר: אבל, אני חושבת שכול אחד מאיתנו, יגיד אני מברך אבל, והנקודה שאני מבקשת לעלות איננה הזמן של המורה, את זה אחר כך נפתור.

שרה רוייטר: יש בזה בהחלט סכנה, ויש באינטראקציות הבלתי פורמאליות שהם ניתנות כהנחיה גורפת על אוכלוסיה גדולה, על ציבור גדול של אנשים.

שרה רוייטר: אלף, לא כול ההורים רוצים שיכנסו אליהם הביתה, לפעמים אבא מובטל, סבתא חולה, ונוח להסתיר את זה מבית הספר, כי בית ספר זה בכול זאת המקום האחר פורמאלי.

שרה רוייטר: יש סיטואציות שאנשים לא רוצים שיראו.

שרה רוייטר: עכשיו, אם אתה הצעת שההורים יזמינו, זה יוצר לחץ קבוצתי אצל הילדים ומהר מאוד כל ההורים יהיו חייבים, אני לפחות מדברת מנקודת של החינוך היסודי, המתבגרים אני מניחה, אין כאן נציגות של העל יסודי, בכלל לא רוצים לראות לא את המורה בבית שלהם שיתנו הם.

אילן שלגי: הנושא הוא רלוונטי בעיקר לגיל הרך, לבית הספר היסודי, בגיל המבוגר יותר רק במקרה של מחלה או חלילה אבל בבית.

שרה רוייטר: אז זה מתקיים, מחלה ואבל, ודברים אקוטיים, המורים הולכים לבית חולים שילד חולה, הם באים הביתה שהילד חולה יותר זמן, כשיש חס וחלילה אסון במשפחה באים, ואני הייתי דווקא רוצה לנתק את זה מהמקרים המיוחדים, באמת להפוך את זה כחלק מאיזה שהיא הכרות יותר טובה.

שרה רוייטר: אבל צריך מאוד בזהירות ולכן אני נשארת בהמלצה החמה ולא חושבת שצריך לתת הנחיה גורפת, כי לא כול המורים מתאימים ולא כל ההורים רוצים ויש פה איזה שטח אפור שאנחנו לא יודעים---

אילן שלגי: את לא שמעת ממני שאני בעד לחייב, בוודאי שלא.

אילן שלגי: לפי הצורך זה נכון, רק צריך מידי פעם להזכיר את הנושא והחשיבות שלו.

שרה רוייטר: לא, אבל לפי הצורך זה יוצא שילד שהוא מסכן, חולה ובעייתי, הוא מקבל ביקור בית, אז כבר מראש ביקור הבית הופך להיות איזה שהוא סוג של שיפוט.

אילן שלגי: לדעתי הצורך הוא לא רק במקרים האלה, אני חושב שזה נחוץ שמורה שהוא מחנך כיתה ובדרך כלל יותר משנה, יהיה לו קשר עם התלמידים, התלמיד יותר יעריך את המורה שהיה אצלו אתמול או לפני שבועיים בבית.

אילן שלגי: חברת הכנסת סולודקין.

מרינה סולודקין: אני מברכת שאנחנו מקיימים את הדיון, זה כלי כל כך ישן ביקורים בבית שמוזר לי לשמוע שלא יודעים איך לעשות, אין הנחיות.

מרינה סולודקין: אני חושבת זה לב של העבודה, קודם כל אם לא יודעים איך לעשות את זה, שזה גם מוזר לשמוע, אז צריכים לפנות למחלקה פדגוגית במשרד החינוך אולי לעשות איזה חוברת.

מרינה סולודקין: דבר שני בטח שמשתמשים בשכל שיש מקרים שלא כדאי להגיע, אני דווקא חושבת שיש ילדים כל כך מצטיינים שצריך לומר להורים שצריך לעבוד עם הילדים, שלא כולם מבינים לגדל בבית, אז גם ביקורים לאלה שיש להם יכולת להשתמש בפוטנציאל פי כמה, אם ההורים ידעו שיש להם ילד כזה.

מרינה סולודקין: אז מה שאני אומרת, זה כלי ישן וזה חסרונות של פדגוגיה ישראלית, שדברים כל כך ישנים, לא יודעים איך לעשות אותם.

מרינה סולודקין: גם יש כאן אוירה בבית הספר, איך עושים את זה.

אילן שלגי: תודה רבה, כן בבקשה מר שטרנבך.

אהוד שטרנבך: אני חושב שהביקורים האלה מאוד חשובים, בתנאי שהם נעשים בהסכמה, שההורים מוכנים להזמין את המורים, אני חושב שההצעה שלך שהתלמידים יציעו להזמין את המורה, היא בעייתית, כי מי שלא מזמין אחר כך, זה מכניס אותו לאיזה שהיא רובריקה שהיא לא כל כך נעימה.

אהוד שטרנבך: אני חושב שצריך להכין גם את המורים לביקורים האלה, ואני חושב שאחד היתרונות הגדולים שלהם שפתאום פוגשים את המורה בתור אדם, שאפשר לדבר איתו על המשפחה ועל הילדים, ולא בתור מישהו שעומד מהצד הפדגוגי ממול.

מרינה סולודקין: אמרה חברת הכנסת סולודקין, כלים פדגוגים.

אהוד שטרנבך: אני ראיתי גם בתור מי שמאוד פעיל בבית ספר, המתחים שנוצרים, חלק מהמתחים האלה, אם היו מכירים את המורה קצת יותר לעומק, או המורה היה מכיר את ההורים קצת יותר לעומק, הרבה מהוויכוחים ומהמלחמות לא היו קיימים בכלל, גם מתוך איזה שהיא מחויבות ומתוך איזה שהוא כבוד ומתוך איזה שהיא הכרה, אתה מכיר אותו, אתה כבר לא עושה לו דברים כאלה והמישור קצת אחר.

אהוד שטרנבך: אני חושב שזה חשוב בעיקר כשילדים נעדרים מבית הספר, גם במקרה מחלה וגם מסיבות נוספות.

אהוד שטרנבך: תלונות על זה שמעתי אצלי בבית הספר, שהמורים לא מגיעים, שהילד לא מעודכן במה שקורה, אני חושב ששם הייתה צריכה להיות איזה שהיא הקפדה שמורים באמת יגיעו לבתי תלמידים שנעדרים.

אילן שלגי: תודה, בבקשה מר זינגר.

ישראל זינגר: אני מסכים שזה בוודאי כלי פדגוגי חשוב, אי אפשר לכפות, יש רק עוד נקודה שלא צוינה כאן שאני רוצה לציין אותה, התחלת לגבי נושא של תפקיד המחנך, התפקיד הקלאסי של המחנך קצת רוקן מתוכן בשנים האחרונות, אם פעם הוא היה הכול, וחלילה אינני פוגע במערכות הסיוע שקמו במשך הזמן, מרכזים חברתיים, יועצים פסיכולוגים, יצא שבמידה מסוימת המחנך הקונבנציונאלי קצת מטפל בפחות דברים ובעצם מכיר פחות את הילד.

ישראל זינגר: לכן, במשך למה ששרה אמרה, מה הפך היום, ביקורי הבית הפכו בעיקר מטלה שמוטלת על הצוות המייעץ, ואז יוצא שאותם מקרים שמבקרים זה כשיש בעיות מיוחדות, ולא היא.

ישראל זינגר: אז אני חושב שאפשר להגיע גם לרוטינה סבירה שזה הגיוני, שהמחנך שבדרך כלל זה לא שנה, כמו שאתה אומר, לבקר בצורה שהיא ניתנת, לא יום יום, שלפחות יכיר פעם אחת ולו מקרוב, ניתן להגיע לכך, את הסביבה שבה התלמיד חי, כמובן לא בכוח ואם אין התנגדות ואז הקשר יתהדק, כל מה שנאמר מקודם.

ישראל זינגר: לגבי המקרים המיוחדים בהחלט, שם כמובן קיים הצוות המייעץ שיכול לעזור לו, אבל המחנך צריך להוסיף לתפקידיו, ואני לא חושב שהוא מתנגד, פשוט קצת הוציאו ממנו עם כל המערכות המסייעות, אני חושב שזה ייתן לו כוח.

ישראל זינגר: אנחנו מדברים גם בהמלצות של ועדת דברת וגם בדיונים שלהגדיל את סמכותו של המורה ובוודאי של המחנך, זה דווקא אחד הכלים שיגדיל את סמכותו ולכן במינון נכון אני חושב שזה מאוד חשוב.

אילן שלגי: גברת רוייטר, מר זינגר העיר פה נקודה חשובה, שהיום נעשים ביקורי בית גם על ידי הצוות המייעץ ואולי את או אתה אדוני, יכולים להגיד לנו עד כמה הביקורים האלה הם דחופים, עד כמה פה מדובר במקרים הבעייתיים, בכול המובנים.

שרה רוייטר: אני לא כל כך יודעת שביקורי בית נעשים על ידי יועצים, בדרך כלל המחנך גם אם הוא מלווה על ידי איש מהצוות המקצועי, גם בחוזרי מנכ"ל אני מצאתי, אני חיפשתי גם לפני הישיבה הזאת, בנושא של בריאות, בימים ההם שהיו אחיות בבתי הספר, שהיו בעיות בריאות, אז האחות הייתה הולכת לביקורי בית כדי לדבר על היגיינה וכולי.

שרה רוייטר: בדרך כלל מי שהולך זה המחנך.

שרה רוייטר: אני רוצה להעיר עוד הערה קטנה אם יורשה לי לחברת הכנסת סולודקין, בקשר לדברים שלך, גם זה נאמר פה קצת על ידי נורמן, אני לא הייתי רוצה להפיל על המורים את האחריות לייעץ להורים מה לעשות, זה מאוד כבד, זה לא בטוח שכול המורים יכולים, זאת אומרת זה מקצוע אחר.

מרינה סולודקין: את צודקת, אבל הסתדרות המורים יודעים איך לעשות את זה.

יהודית אייזנר: זה שווה הכוונה, זה נושא שצריך גם עליו לתת את הדעת ולכוון את המורה, זאת הייתה הכוונה,

שרה רוייטר: אבל הם לא הפסיכולוגים המשפחתיים, זאת אומרת אני באמת רואה בביקור הבית, בעיקר היכרות יותר עמוקה עם הילד ועם הסביבה שהוא חי בה, ופתאום ילד שהוא מסרב ללכת לשיעורי מלאכה, רואים שיש לו על הקיר עשרות טיסנים שהוא בנה ושאלנו מה קרה, איך זה יכול להיות מה קורה בבית ספר שהכושר הזה לא בא לידי ביטוי.

אילן שלגי: כמו הילד המחונן שלא רוצה להיכנס לשיעורי מתמטיקה, הילד עם הטיסנים שואל את עצמו מה אני צריך את שיעורי המלאכה.

שרה רוייטר: יש לי דוגמה בתוך איזה דוגמה שאני נתתי למי שהתקשר אלי, בימים האלה שהייתי מורה, הייתי הולכת לביקורי בית ופעם באתי לבית שהיה תלמיד שלא הכין שיעורים, נכנסתי לבית ולא היה שם אף שולחן, לא רק שולחן כתיבה, הייתי מורה צעירה ולא הכרתי את הסוג אוכלוסייה הזאת שעבדתי איתה, ופתאום הבנתי דברים שלא הבנתי קודם, זאת אומרת כל ההתייחסות שלי לקבוצה של ילדים השתנתה בעקבות זה, אז אולי אפילו הקצנתי, אבל זה היה בהחלט מאיר עיניים.

שרה רוייטר: זה לא היה פשוט להיכנס לבתים, לא היה פשוט לעמוד מול מורים אחרים שלא הלכו לביקורי בית.

מרינה סולודקין: אני רציתי לומר איזה שעות, אז אנחנו יכולים להמליץ לוועדת דברת למצוא את המקום לשעות של ביקורי בית בשבוע של שלושים וחמישה או ארבעים שעות, זה צריך לעשות, זאת העבודה וזאת עבודה חשובה, אז אם רוצים אז אפשר למצוא גם את המקום וגם הצורה לעשות את זה, לא להגזים, אני מאוד מסכימה שלהגזים זה מפחיד.

מרינה סולודקין: היום יש לנו בליכוד שיחה בנושא הדו"ח של ועדת דברת, אז אני גם לוקחת את רשות הדיבור, אני אגיד את הדברים האלה.

אילן שלגי: זה דיון של הסיעה?

מרינה סולודקין: זה דיון של הסיעה ואני אגיד למה אני נגד הדו"ח, כי אין שום התייחסות לתלמידים עולים, אין אף מילה, ש-300 אלף איש, לומדים והעברית היא לא שפת אם שלהם, בבית לא מדברים עברית, לא יודעים את כללי המשחק גם בבית הספר וגם במקומות אחרים, אז אני מבקשת התייחסות בדו"ח הסופי לעניינים של לימודים של תלמידים עולים.

שרה רוייטר: אם יורשה לי, יש עכשיו מסיימים את הסטנדרטים לקליטת עלייה, שם הוגדר מאוד יפה גם איך לקלוט וגם מה ללמד וזה חלק בדו"ח.

מרינה סולודקין: אני רואה בשטח את המצב של התדרדרות של הדור השני, נשירה מבתי ספר שאף פעם לא הייתה בארץ הקודמת, וגם אני רואה בעיות של שפה לילדים שכמעט נולדו כאן, אתם מבינים שהם מגיעים לצבא ולא מבינים, זה אומר הרבה על מה שקורה בבתי ספר.

יהודית גילדי: אבל זה חלק מזה שמדברים בבית רוסית.

מרינה סולודקין: תראי, את לא יכולה לומר באיזה שפה לדבר בבית, אנחנו לא יכולים לחנך, בארץ עשו הרבה שגיאות.

מרינה סולודקין: מה שאני רוצה לומר שאני מבקשת ודורשת התייחסות לילדים בישיבת הסיעה.

אילן שלגי: זה בהחלט ראוי, אני מאמין שהם יתייחסו לזה.

יהודית אייזנר: אני רק רוצה לומר דבר אחד, אני חושבת שאולי לא הבהרתי את דברי בקשר להנחיה שצריכה להיות לציבור המורים המבקרים.

יהודית אייזנר: קודם כל לא כל המורים הם מורים וותיקים, כל שנה מתווספים מורים חדשים וצעירים שעוד אין להם את הניסיון---

מרינה סולודקין: אבל הם לומדים במכללות הפדגוגיות.

יהודית אייזנר: כן, אבל כוונתי היא שדברים צריכים לעלות בצוות המקצועי בבית הספר ובשביל זה יש יועצים בבית הספר, שלא באים ואומרים תלך לביקור בית, זה צריך לערוך דיון ולראות, זאת כוונתי.

מרינה סולודקין: יש חוסר דוגמה והכוונה בסיסית של דברים שצריכים לדעת, אני הייתי 16 שנה, עבדתי באוניברסיטה של מוסקבה, אז גם אימא שלי גם הייתה סבתה שלי באוניברסיטה, אז יש לנו דברים כאלה במשפחה.

מרינה סולודקין: איך ללמד, מי שלא יכול היה ללמד, מי שלא היה מורה, אז הוא לא יודע.

יהודית אייזנר: אני מקבלת את דבריך על הפדגוגיה הישנה שצריך לקחת אותה, כי לצערי הרב שהולכים לכיוון חדש אז דיי מוחקים את הישן.

מרינה סולודקין: פעם שעבדתי באוניברסיטה העברית, עד כמה פרופסור חולם על זה, יש אנשים שלא צריכים לתת להם להרצות כי הם לא יודעים לעשות את זה.

אילן שלגי: אני חושב שיש לנו הסכמה שראוי וטוב לבקר שצריך לעשות את זה תמיד בתאום עם ההורים, שזה בהחלט יכול לעודד ולחזק את הקשר של הילד עם בית הספר ואני רשמתי פה הצעת החלטה---

מרינה סולודקין: ולהכניס שעות של ביקורי בית למערכת של העבודה.

שנחליט כך: ועדת החינוך והתרבות סבורה כי על משרד החינוך והתרבות לעודד ביקורי מורים , בעיקר מחנכי כיתות בבתי התלמידים וגם לרענן את ההנחיות בעניין זה מידי שנה.

שנחליט כך: חוזר מנכ"ל בנושא זה משנת תשנ"ה יהיה בקרוב בן עשר שנים.

שנחליט כך: הוועדה משוכנעת כי ביקור בית הוא כלי פדגוגי שיש לעשות בו שימוש ולא רק במקרים של ילד בעייתי או חלילה אסון במשפחה.

שנחליט כך: הביקור חשוב הן למורה להכרת התלמיד והן לתלמיד ולמשפחתו.

שנחליט כך: הוועדה סבורה כי כל ביקור צריך שיהיה בהסכמת ההורים ובתאום מראש וראוי כי מנהלי בתי ספר יעודדו הורים להזמין את מחנך הכיתה לבקר בביתם.

שנחליט כך: הוועדה סבורה כי בין השעות המוקצות למחנך למטלות שאינן בכיתה, יוקצה גם זמן לביקורי בית.

נורמן אנטין: יש לי כאן משפט להוסיף על המערך המסייע, לרענן, לעודד ולהכין את המורים את המחנכים---

אילן שלגי: בסעיף המדבר על השעות המוקצות לתלמיד, אני כבר התחלתי פה לכתוב, הוועדה סבורה כי יש לסייע למורים בהכנה לקראת ביקור על ידי הצוות המסייע בבית הספר.

אילן שלגי: תודה רבה לכם.