ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 250, 2004-06-14 11:40

אילן שלגי: ברוכים הבאים.

אילן שלגי: אני חבר הכנסת אילן שלגי, יושב ראש ועדת החינוך והתרבות.

אילן שלגי: נשמח להכיר אתכם, מי איתנו?

אילן שלגי: אנחנו מאוד התרשמנו מהציורים שלך.

אילן שלגי: כפי שאמרתי ניר, אנחנו מאוד נהנים מהיצירה שלך כבר כמה שבועות וכמובן כל מי שבא לחדר הזה, ויש פה שניים-שלושה דיונים ביום, רואה את התמונות וקורא את השלט, יודע מי צייר ואנחנו באמת מודים לך ניר, מודים להורים, לסבתא, למשפחה ולחברים.

אילן שלגי: למלווה ולידיד המקצועי ולכל מי שתומך ומסייע לניר ולמשפחה נשמח לשמוע מכם קצת על ניר ועל הציור שלו, איך זה התחיל.

אילן שלגי: כן האמא רעיה.

רעיה שלו: ניר היום הוא בן עשרים וחמש.

רעיה שלו: ניר כשהבנו ולמדנו להשכיל את הקושי ואת ההתמודדות של ניר עם השיתוק, עם החירשות, התחלנו לחשוב ולהבין איך אפשר לעזור לניר לשלב אותו בתוך החברה והקהילה, ועל מנת שניר יהיה משולב בחברה ובקהילה, דבר ראשון יהיה לו בטחון עצמי ויאמין ביכולת שלו, זאת הדרך היחידה שניר יוכל להשתלב בתוך החברה, כשיאמין בעצמו, החברה תאמין בו.

רעיה שלו: כך חשבנו רבות מה אפשר לתת לניר מתוך האין הגדול שיש לו, מה אפשר להעניק לו שיוכל אכן להשתלב בתוך החברה ועם זה להרגיש חזק ובטוח בעצמו.

רעיה שלו: מתוך הסתכלות ומעקב של הרבה שנים, בערך בגיל חמש עשרה, מתוך חשיבה התחלנו בראיון של ציור.

רעיה שלו: רק שתבינו שניר לא כותב וזה היה מאוד מאוד, כמעט לא מעשי, אבל הנפש שלו ציירה הרבה שנים לפני זה וזה פרץ בצורה מדהימה לתוך העבודות שלו והייתי אומרת שחזון ואמונה זה דבר נפלא ויפה, אבל בשביל חזון ואמונה צריך כמה וכמה דברים בשביל האמונה הזאת שגם יאמינו בחזון הזה.

רעיה שלו: אז כמובן המשפחה שבאמת תמכה ולכל אורך הדרך, ולא ויתרה.

רעיה שלו: האחים השוויצו בכל השכונה והראו לכל החברים, ואפילו היתה תערוכה ראשונה בתוך הבית ספר של היישוב, ויותר מאוחר ראו עד כמה באמת הבחור מצליח וצמא להתקדם והגענו לאומן בשם דוד אני חושב שרק אומן כדוד יכול להיות בתוך החזון שבה לכאורה הוא אין, אבל הוא כל כך האמין בניר, ואני חושבת שהיום הוא יותר מאמין באיכות של ניר מאשר אני, הוא יודע כמה שאפשר לחזק ולהגיד לי רעיה, זה מצויין אל תדאגי, התערוכה הזאת היא בסדר גמור.

רעיה שלו: זה לא די לנו כמשפחה, אלא גם צריך אדם כמו דוד שמלמד אותו המון שנים במספר תערוכות ודוד לא מוותר לו, הוא מביא לו דברים חדשים, ראיה חדשה, כיוונים חדשים והוא מביא שמביא לו את הפנים לחוץ ואת החוץ לפנים, ואנחנו ממש מודים לו מקרב לב.

רעיה שלו: דרכינו עוד ארוכה.

משה שלו: עוד מעט מכינים תערוכה חדשה.

משה שלו: הוא כבר עובד על הנושא הבא, הנושא הזה, זה נושא מאוד כואב וחזק ובעל השפעה חזקה מאוד במה שמתרחש בארץ בתקופת האינתיפאדה.

משה שלו: זה השפעה על מה שמתרחש במציאות, זה המחבל וכל התמונות הקשות שהוא ראה בטלויזיה ובעיתונות ובמדיה, ובאינטרנט שהוא צמוד עליו כל הזמן, זה התגובה שלו.

משה שלו: עכשיו יש משהו חדש, אנחנו לא נגלה, משהו מאוד מענין, אבל בוודאי שאנחנו נזמין את כולם לפתיחת התערוכה.

משה שלו: חבר הכנסת וילנאי שהיה שר התרבות, והוא היה בתערוכה בבית ציוני אמריקה, הוא פתח אותה, יחד עם דודו דותן זכרונו לברכה, היה ממש פתיחה נפלאה.

משה שלו: אנחנו זוכרים את זה.

רעיה שלו: אני הייתי רוצה להוסיף משפט אחד, נפתחה התערוכה ופתאום הוא אומר לי תרימי את הראש, נכנס אדם גבוה מאוד, ואני פתאום רואה את מתן וילנאי מגיע, ואני לא יכולה לשכוח את זה שפתחת ואמרה אני בא לפה מתוך החיבור של הרעיון.

רעיה שלו: זה היה כל כך נקי ונפלא ואמיתי שזה באמת נותן המון כח להמשיך.

רעיה שלו: תודה לך.

מתן וילנאי: אני קיבלתי את הפתק הזה אתמול, אני יושב פה בדיונים וראיתי את זה כבר וחיכיתי לפתיחה בשקט וידעתי שזה יגיע.

מתן וילנאי: אתמול הגעתי הביתה באחת בלילה, הייתי בצפון, וראיתי בפקס שלי את הפתק והפכתי את הכל כדי להיות כאן.

מתן וילנאי: הדבר המרכזי שאין לו גבול זה רוח האדם.

מתן וילנאי: זה דבר מדהים.

מתן וילנאי: נפש אדם ורוח האדם, זה גם ניר וזה גם אתם, כולכם.

מתן וילנאי: כל מי שנמצא, זה לא להאמין עליו.

מתן וילנאי: הרי בקלות אפשר לדמיין דבר אחר, והמשפחה המאמצת אותו, וחברים והעזרה שבציור עצמו, בטכניקה, אין לזה גבולות.

מתן וילנאי: היהדות והחברה הישראלית, זה הדבר שאפיין אותנו תמיד, ואם חסר לי היום משהו בארץ, ואם אני פוחד ממשהו, אני אף פעם לא פחדתי מהאוייבים החיצוניים, כל חיי לחמתי בהם ואני יודע איך לעשות את זה, אם משהו קורה בחברה שלנו בפנים זה החינוך.

מתן וילנאי: לכן, התופעה הזאת של משפחה שמאמצת את ניר, והחברים שתומכים, אין לזה גבולות וזה הכייף של החיים שלנו.

מתן וילנאי: אז הלוואי וניר לא היה כזה, אבל מהרגע שהוא כזה, זה נגזר בידי שמיים, ההתנהגות שלכם היא יוצאת דופן והיא מדהימה, ולכן אני נמצא כאן.

מתן וילנאי: אני רוצה להביע את הערכתי גם לכם, גם לניר על המאמצים שלו, והציורים לדעתי הם בלתי רגילים, ואפשר למצוא בהם המון, ואני עכשיו הבנתי את הענין של הטלויזיה והפרצופים האלה והאינפתיאדה, אבל אלה תמונות אופטימיות.

משה שלו: זה נושא קודם, יש נושאים נוספים.

מתן וילנאי: אבל זה ממש טכניקה שצריך ללמוד לעשות אותה, זה ממש נהדר.

יהודית גידלי: משפט אחד.

יהודית גידלי: כולם נוכחים במציאויות שונות, זאת אומרת אין מציאות אחת ואני רוצה להביא לחיים שלי גם קצת אופטימיות.

משה שלו: כשפתחו את התערוכה בבית ציוני אמריקה, אז היה שם איזה מנקה, סדרן, בראשון, אז היו שתי תערוכות בקומה אחת זה תערוכה שלו ובקומה שניה היתה תערוכה של פסלים מאוד נחמדים ויפים כאלה.

משה שלו: הוא אומר אני בלילה לא עובר פה, אני פוחד לעבור פה בלילה.

משה שלו: מה זה התערוכה הזאת?

משה שלו: זה פחד איום.

רעיה שלו: אני הייתי רוצה עוד דבר קטן להוסיף, שעם כל זה שאנחנו לפעמים מדברים על החברה שלנו, עד כמה שהיא קשה, אבל לקבל בן אדם המשונה מהשונים, לקבל אותו כמו שהוא, כי זו דרך שאולי ניר מאיר עוד כמה וכמה שנים נכונים.

רעיה שלו: התערוכה הזאת גובתה בסרט שהוא מאוד מאוד מקצועי, שלוקח נקי לגמרי אומן ודרך העבודה שלו, והסרט הזה היה בפסטיבל, נבחר בין הסרטים שהוקרנו בקנדה,

משה שלו: פסטיבל בינלאומי בטורונטו, זה היה עכשיו פסטיבל בינלאומי.

רעיה שלו: כל התגובות שקיבלתי ופנו אלי עוד הרבה פסטיבלים אחרים שרוצים לקחת את הסרט הזה, נקי לגמרי, בכלל אין שום התייחסות לאלמנט הבעייתי של ניר, למעמד הסוציאלי שלו, נקי, לראות אומן איך הוא ...

רעיה שלו: אך הוא מעבד אותו וזה היה הכח.

רעיה שלו: הוא רוצה להגיד שהוא רוצה שהתערוכה שלו תהיה בכל העולם והוא גם בתקווה שיהיה שלום, ותהיה תערוכה של חברה טובה.

רעיה שלו: הוא חושב שהוא צריך לתרום המון ולעזור המון וזה הכיוון שבו הוא מאמין.

אילן שלגי: אין ספק שגם כדי להביא לעולם שלום, ואהבה ואושר, זה תלוי רק באנשים ואדם טוב כמוך שהוא גם יוצר, בוודאי שהוא תורם לזה יותר מאשר כל אחד מאיתנו.

דוד בוסקוביץ: הייתי רוצה ברשותכם לחדד את דבריה של רעיה.

דוד בוסקוביץ: ראשית רציתי שוב להודות לשר וילנאי שהוא בא היום, את יושב הראש, לכל האורחים הנכבדים, לצמיחה היוצאת מן הכלל והמאסיבית של בני המשפחה שבאמת עוזרים ומנסים לקדם את ניר בכל דרך שהיא.

דוד בוסקוביץ: רציתי קצת לתאר את תהליך העבודה ורציתי קצת לדבר על ניר.

דוד בוסקוביץ: ניר הוא אדם שהוא לא מוותר.

דוד בוסקוביץ: הוא אדם שהוא נלחם, הוא לוחם.

דוד בוסקוביץ: הוא לוחם מכיוון שניר יש לו איזשהו מגבלות פיזיות הוא יכול לעמוד מול הכן של הציור במשך שעות על גבי שעות במאמץ פיזי עילאי, להחזיק מכחול ביד, לצייר איזשהו דמוי מסויים ותוך שניה להרוס אותו.

דוד בוסקוביץ: הוא יתחיל את הכל מההתחלה, כשבעצם ההתחלה היא תהליך היצירה.

דוד בוסקוביץ: כל פעם להתחיל מחדש את היצירה זה תהליך שאני רואה אותו בצורה אישית דרך של הבעה באומנות, ההתחלה.

דוד בוסקוביץ: ניר לא מוותר, הוא ממשיך.

דוד בוסקוביץ: לניר יש את היכולת של הנתינה, לתת, לעזור לזולת, להראות וזה הכל בא מתוך איזשהו אלמנט קדום אפילו הייתי אומר במרכאו, קדום שניר ספונטני לחלוטין.

דוד בוסקוביץ: לתת לאנשים, לעזור, הוא חושב על הזולת, הוא חושב על אנשים שיש להם בעיות פיזיות, הוא חושב על אנשים שיש להם בעיות נפשיות, הוא מעלה סוגיות של נושאים שונים.

דוד בוסקוביץ: אתם רואים פה חתך של עבודות שזה בעצם איזשהי השתקפות של העולם של ניר, קטן מאוד מהמכלול שהוא מתעסק בו, חושב, מדבר עליו ומתענין בו.

דוד בוסקוביץ: התהליך איך להגיע לנושא מסויים, כמו נושא הזה שניר עבד בו, הנגיעה במציאות, זה תהליך שנחקר.

דוד בוסקוביץ: הגישה היא לחקור קודם כל את הנושא, לדון בסוגיות של איך, מה הביא אותנו למצב הזה, להגיע ללוקיישנס ממקומות מסויימים שהיו מקרים כאלה או אחרים, להגיע למעגל אנשים שבעצם מעורבים בזה בצורה הכי ישירה, להתרשם מהם בצורה הכי קרובה, לחזור לסטודיו, לעבוד מתוך סקיצות, הכנה, צילומים ואז לעבור לטכניקות יותר מורכבות של השמנים, של האקריליק על הבדים.

דוד בוסקוביץ: זאת אומרת, זה לא ציור באקראי, זה לא ציור בפוקס כמו שנקרא, סתמי, יש לו סיבה ואני חושב שרציתי פה לציין שהתפקיד של אומנות הוא לא רק להנות את העין של הצופה, הוא גם לעורר תקוות, הוא גם לעורר סקרנות, הוא להביא את הצופה לעולמות מוכרים או לא מוכרים, לעורר את המודעות ואת המצפון של האדם כשהוא רואה איזשהי עבודה שמביאה לביטוי מחשבה או רעיון מקורי.

אילן שלגי: תודה רבה דוד.

רעיה שלו: ניר אתה רוצה להראות?

רעיה שלו: בחרת לעשות מזה משהו חדש?

רעיה שלו: (רעיה מסבירה את דברי ניר שלו).

רעיה שלו: זה מקבץ נדבות, הוא אומר שהוא חייב לצאת לכביש לקבץ נדבות, והוא מסכן את החיים שלו, יש לו בעיה.

רעיה שלו: הוא מסכן את החיים והוא צריך את הכסף בשביל החיים.

אילן שלגי: אני רוצה לומר לכם שני דברים בנוסף למה שכבר נאמר.

אילן שלגי: כאשר ניר יעשה תערוכה חדשה במקום אחר, תזמינו גם אותי לא רק את מתן ואני אשמח מאוד לבוא, ואולי נביא איתנו עוד אנשים, שנהיה ידידים ומלווים של ניר בהתפתחותו היצירתית והאומנותית, ובתרומה שלו לחברה, לחברה טובה יותר.

אילן שלגי: דבר שני, את התערוכה הזאת שהיא פה כבר כחודש, היא תהיה פה עוד כעשרה ימים וגם התצוגה הבאה שתהיה כאן גם היא נגיעה במציאות.

אילן שלגי: תשמע מתן, הייתי אתמול בתערוכת התצלומים של שוברים שתיקה, חיילים ששירתו בחברון, אלה חברה צעירים שהשתחררו לפני שלושה חודשים והם צילמו במהלך השירות שלהם על דברים שמתרחשים בחברון, דרך אגב תמונות שלא מראות, כל תמונה לכשלעצמה, היא לא מראה דברים קשים.

אילן שלגי: לא רואים שם דם וגופות, אלא זו חוויה מסויימת, זה נגיעה במציאות של אנשים צעירים, שחווים אותה בשמנו ועבורנו, ואני לא נכנס להיבט הפוליטי של הענין, אלא להיבט הערכי ומה זה עושה לאנשים הצעירים שלנו שכבר אפשר להגיד יותר מדור אחד של חיילים עובר את החוויות האלה.

אילן שלגי: שוב, תודה רבה לכם שבאתם.

פיקאר אריאל: אני רק רוצה להוסיף מילה.

פיקאר אריאל: משה לא מסתפק רק להפיק את הטוב ביותר מהבן שלו, לא יודע אם אתם יודעים, משה הקים חברה של הוסטלים ושיקום חולי נפש למופת, כמעט שמונה עד תשע הוסטלים שהוקמה בכל המערכת עם ביתנים מוגנים צמודים ואני חושב שההשראה שמשה לקח מהבן שלו עזר לו להקים ממש והוא אחד מעמודי התווך בכל המפעל הגדול, להוציא חולים מבתי חולים לחולי נפש ולהכניס אותם להוסטלים שהם באמת דוגמא לשיקום ודוגמא לתקווה שאפשר לתת לאנשים שנולדים או הופכים נכים ואני חושב שזה מאוד מתאים למשה שקיבל השראה מהבן שלו, מכל מה שהוא חי בו באופן אישי, לא רק לקבל אלא גם לתת לחברה והקמת החברה שהיא באמת דוגמא בכל הארץ.

פיקאר אריאל: אנחנו פה במשרד הבריאות מאוד מודים לו למען מה שהוא עושה למען חולי הנפש.

אילן שלגי: אנחנו מצטרפים לברכות ולחיזוק.

שפרה: כשניר נולד הוא כבר היה חירש.

שפרה: אני בכיתי, מה הבת שלי תעשה, איך היא יכולה לסחוב ילד גודל, מה היא תעשה איתו?

שפרה: הוא קם, העמדתי אותו והוא נופל, מרימה אותו והוא נופל.

שפרה: כשאני רואה אותו היום, הנשמה שמחה רק לראות.

שפרה: חסר לו עוד הר בה, אבל תודה לאל שהוא הגיע למה שהגיע.

אילן שלגי: וזה בעיקר בזכות המשפחה ובזכותו עצמו.

שפרה: נכון.

שפרה: אבל ילד כזה, כל ילד צריך מזל וליפול לידיים טובות, אבל במיוחד ילד כזה הוא צריך מזל לא כפול, יותר.

דוד שלו: דוד אמר שזה בגנים, אז אני רוצה להגיד משהו, שהוא לוחם אז הוא אומר כנראה זה בגנים כיוון שהרבה המשפחה שלי שהגיעו, הרוב בגלל הציונות, בגלל שהם היו יהודים טובים, ישבו בכלא בגולה, המון שנים, גם עשרים שנה ונלחמו ואפילו הגיעו לארץ וכנראה זה הלחימה, יש משהו בגנים אצלו.

אילן שלגי: תודה רבה לכם, להתראות.