ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 244, 2004-06-08 09:30

אילן שלגי: בוקר טוב לכולם.

אילן שלגי: אנחנו נמצאים בדיון משותף של ועדת החינוך והתרבות, והוועדה לעובדים זרים, חברי רן כהן ואנכי ננהל את הדיון לסרוגין ובמשותף.

רן כהן: ביוזמה משותפת של חבר הכנסת שלגי ושלי.

אילן שלגי: גבירותי ורבותי, אנחנו מתחילים בדיון, ולרשותנו שעה ורבע.

אילן שלגי: אנחנו יודעים שעל פי חוק חינוך חובה חינם, כל ילד שגר בישראל למעלה שלושה חודשים זכאי, לחינוך חינם.

אילן שלגי: החוק חל על ילדים מגיל 5 עד 16, באזורים מסוימים של הארץ גם גיל 3-4.

אילן שלגי: וכבר מכאן אנחנו רואים, שתתכן קושיה באשר לילדים בגיל הרך ואלה שהם בני 16 ומעלה, כאשר הבעיות הן כמובן שונות.

אילן שלגי: אנחנו יודעים, ונשמע היום, שמערכת החינוך כמובן קולטת את ילדי העובדים הזרים, יש לה קושי לאתר את אלה שאינם מגיעים אליה.

אילן שלגי: החינוך שלהם כרוך בקשיים שמתחייבים מהסיטואציה של ילדים שהם מלאומים שונים ושפות שונות, נקלטו, נקלטים בארץ באורכי זמן שונים, עם הורים שלפעמים משתפים פעולה יותר ולפעמים פחות.

אילן שלגי: יש כמובן גם חשיבות רבה בשאלה איך הם משתלבים עם הילדים הישראליים, ואיך מציגים את הנושא לילד הישראלי, איך מחנכים אותו להכיר ולהיות ביחד עם השונה וכמובן נכון גם לגבי חלקים בתוך החברה שלנו.

אילן שלגי: וישנם מקומות בארץ, ונשמע על כך היום, שבהם יש ריכוז גבוה מאד של ילדי עובדים זרים, מאחר והמגורים של העובדים הזרים הם בדרך כלל מתרכזים באזורים מסוימים, ובתי הספר, בוודאי היסודיים וגני הילדים, הרישום אליהם הוא על פי אזור מגורים.

אילן שלגי: אם לגבי הגיל הרך הקושי הוא של שהותם של ילדים רבים במעונות פרטיים במקרים רבים שמנוהלים על ידי עובדים או עובדות זרות עצמן, אין עליהם פיקוח, אנחנו לא יודעים מה מצב הבטיחות והתברואה, היות ואנחנו לא מסוגלים ללכת ולבדוק בכל מקום, וגם המדינה לא מסוגלת, אז כמובן שצריך לצאת מתוך הנחה שהמצב איננו טוב.

אילן שלגי: באשר לאלה שהם בגיל 16, והמדינה, כידוע, מממנת את חינוך החובה עד לגיל הזה, אז כמובן נוצר קושי, שנשמע עליו היום, איך בכל זאת משאירים את בני ה-16 שרוצים, שמסוגלים, איך מעודדים אותם להשאר במערכת ואיך גם מבאים חלק מהם לבחינות בגרות.

אילן שלגי: וכמובן שלכאן נכנסות כל השאלות החוקתיות של מעמדם והחשש של ההורים שמא יתחקו אחריהם, שמא יגרשו אותם, דבר שהיה נכון תמיד אבל יותר בתקופה האחרונה, ואני מניח שמחברי הועדה לעובדים זרים אנחנו נשמע בנושא הזה דברים, אתם מכירים את הנושא הזה טוב, שר הפנים אמור להצטרף אלינו תוך כמה דקות ונשמע גם את עמדתו והתכניות שלו בעניין.

אילן שלגי: יש כמובן גם בני 17, שרוצים להתגייס לצה"ל, ואיך מתיחסים לנושא הזה.

אילן שלגי: אני מעביר אליך חבר הכנסת כהן.

רן כהן: תודה רבה.

רן כהן: חבר הכנסת שלגי, ואורחים נכבדים, למען האמת יושב ראש ועדת החינוך נגע בנושאים העיקריים, אני אוסיף עליהם באמת רק דגשים על דברים שהוא ציין אבל בעיקר אתמקד בשתיים או שלוש נקודות שעדיין לא עלו ולעניות דעתי הם מאד משמעותיות.

רן כהן: קודם כל גם אנחנו נתקלנו בכל הדיונים שבהם עסקנו, בקביעה של מה קורה עם ילדי העובדים הזרים החוקיים והבלתי חוקיים, עד גיל 5.

רן כהן: מה קורה עם מסגרות הגנים.

רן כהן: ביקרנו בגנים האלה, ראינו חלקם במצב שנראה מטופח, או ראוי יותר, חלקם במצב מאד קשה.

רן כהן: ואעמוד על הבעיה של חוסר הבטחון של הילדים ושל המסגרות הללו, שהוא מאד בעיתי.

רן כהן: אבל תקופה שניה היא באמת מה קורה לאחר גיל 16, באיזה אופן גבוה נוגעים, אנחנו הערכנו גם נערים כאלה שציינו בפנינו על כך שהם בכלל ישראלים לכל דבר.

רן כהן: הם לא יודעים את השפה של ארצות מוצאם, כאשר הם לא יודעים איך נראית ארץ מוצאם, הם מתגאים עם המדינה ועם צה"ל והם רוצים להיות כאן ולשרת ולקבל אזרחות ומכאן עולה הסוגיה השניה ואשאל אותה באמת את שר הפנים, מה הם הפרמטרים שבהם אפשר בכל זאת לנהוג בנערים הללו, הנערות הללו, באופן שבו הם יוכלו באמת להתאזרח כאן ולקבל את ההזדמנות שלהם, על פי הרגשתם שהם ישראלים לכל דבר.

רן כהן: אגב, מדובר במספרים מאד מאד קטנים, בדקנו את העניין הזה היטב היטב, אין פה שום סכנה הצפה של מדינת ישראל בנערים ונערות מן הסוג הזה.

רן כהן: הנושא השני שאני רוצה להדגיש, הוא הנושא של פחד והאימה וחוסר הבטחון שבו חיים הרבה מאד מבין הילדים עקב ההחלטה של ממשלת ישראל להחזיר למדינותיהם או לגרש, נקרא לזה, את העובדים הבלתי חוקיים.

רן כהן: התלונות שאנחנו קיבלנו, והתמונות על תפיסה, ודרכי התפיסה והעובדה שבה משטרת ההגירה, נוגעת במצבים שיוצרים ללא ספק פחדים קשים ביותר, אצל הילדים הללו, עם חוויות מזעזעות בכל שעות היממה והלילה, ואיך מערכת החינוך מתמודדת עם הנושא הזה.

רן כהן: איך אתם נותנים את המענה לילדים הללו, אנחנו מנסים, אגב, בכל כוחנו לפקח על משטרת ההגירה באופן כל כך הדוק, כדי שמצד אחד תוכל לקיים את עבודתה, אבל מהצד השני תנהג באופן אנושי כמו שראוי למדינת ישראל לנהוג, ולא להגיע למעשים ברוטליים, ואני חייב לומר שיש מעשים ברוטליים.

רן כהן: והפחד הזה הוא פחד קיים.

רן כהן: הנושא השלישי, לגבי זכויות הילדים הללו.

רן כהן: האם מתקיימים שני דברים.

רן כהן: האם כל הצוות החינוכי, כל צוות בתי הספר מודעים לזכויות של הילדים הללו גם על פי חוקי מדינת ישראל וגם על פי אמנת ז'נבה.

רן כהן: והאם הדבר הזה מוחדר לכל הציבור שעוסק בנושא הזה באופן שבו באמת הציבור גם ידע, מה הם הכללים ועל פי מה רוצים לנהוג, אם רוצים לנהוג נוהג נכון, בילדים וילדות הללו.

רן כהן: והסוגיה האחרונה שתעלה כאשר שר הפנים יגיע, זה הפרמטרים ותקוותם לאזרחות, ובכלל מחנכים, איך מחנכים ילדים, איך מגדלים ילדים בארץ על תנאי.

רן כהן: הם יודעים בעצם שבאיזה שהוא שלב בחייהם הם אמורים להיות מגורשים או מוחזרים, אין להם תקווה, לכל אחד מאיתנו זה דבר בעל חשיבות עצומה לדעת שהוא גדל כאן, כדי להיות כאן אזרח, ומקים משפחה ולעתיד, איך מחנכים בעצם ילדים במצב שבו הילדים הם בעצם כאן על תנאי מבחינת הזמניות שלהם.

רן כהן: אני רוצה להדגיש, שאנחנו בכל אופן בועדה, אני מניח שגם בועדה שלך, אנחנו מפרידים הפרדה גמורה ומוחלטת בין מצב הבלתי חוקיות לבין מצב של זכויות הילדים.

רן כהן: זכויות הילדים הם זכויות מוחלטות ומלאות ואנחנו חסרי פשרות על זכויותיהם, גם למרות שהוריהם נכנסו לארץ באופן בלתי חוקי, או מתקיימים כאן באופן בלתי חוקי, בענין הזה אין לנו פשרות כיוון שאנחנו רוצים להיות מה שאנחנו מבחינה תרבותית ומבחינה מוסרית.

רן כהן: ואנחנו רוצים לדעת גם לטובתנו, כאשר הילדים הללו ישארו בארץ, אם ישארו בארץ, שיהיו אזרחים טובים ואם יחזור לארצותיהם אז יותר טוב שיהיו שגרירים טובים מאשר יהיו שגרירים שמוציאים לעז על המדינה, ולכן הסוגיות הללו הם סוגיות מאד מאד חשובות.

אילן שלגי: אני מבקש שנשמע נציגה של משרד החינוך וחברי הכנסת שירצו להתייחס, איך המשרד רואה ועושה.

אילן שלגי: אני גם רוצה לשמוע את מנהלת בית הספר ביאליק.

חגית מאיר: קודם כל, משרד החינוך מחויב על ביצועו של חוק חינוך חובה על ידי חוק לימוד חובה התש"ט-1949.

חגית מאיר: לשון החוק היא לשון שמאד מתקדמת לזמנה.

חגית מאיר: לשון החוק מתייחסת לילד, לנער, לאדם, בלא תלות במעמדו האזרחי.

חגית מאיר: זאת אומרת, כל בן אנוש חל עליו החוק הזה.

חגית מאיר: לאור זאת משרד החינוך מקיים את חובתו והיו אלינו פניות, בזמן האחרון, מכל מיני ועדות נכבדות שנועדו לנסיון למצוא את מספר הילדים המצויים, אנחנו אין לנו מידע על זה.

חגית מאיר: שכן לצורך קיום החוק הזה, המשרד לא מקיים שום מאגר מידע, ולא אוסף שום מידע.

חגית מאיר: ילד שמופיע להרשם, מתקבל.

חגית מאיר: כמובן בשל מעמד הלא חוקי אנחנו לא יכולים לדואג לביקור סדיר של ילדים, שלא קיימים ברשימות של מרשם האוכלוסין.

חגית מאיר: כך כל ילד שמתיצב לקבלת חינוך מקבל חינוך בין גילאי חינוך חובה.

חגית מאיר: זו עמדתו של משרד החינוך.

חגית מאיר: החינוך בגילאים האלה נעשה תוך הקפדה על זכויות התלמיד, אני יכולה לציין שהדברים דואגים אפילו לתרגם חומר למידה בשעורי בית לשפות השונות של האנשים שבאו, ספרדית, אוקראינית וכו', כדי שלהורים תהיה יכולת מעקב אחרי לימוד ילדיהם.

חגית מאיר: זאת אומרת, הדברים נעשים מתוך שימת לב, כאמור עניין של שימת לב.

חגית מאיר: ההתמודדות הבין תרבותית, ידובר בזה, אני יכולה רק להגיד ברמת המערכת כל החינוך היסודי עומד בסימן תכנית לימודים שנקראת תקשורת בין אישית, שעוסקת בכל ההיבטים של התנהגות אדם בחברה, ובין השאר יש שם פרק מאד נרחב של קבלת השונה.

חגית מאיר: וקבלת השונה מתייחסת לשונות על כל רקע שהוא, כולל על הרקע אפשר להגיד, האזרחי או המעמד בארץ.

חגית מאיר: זה באשר לחוק חינוך חובה.

חגית מאיר: מה שקורה אחר כך, יש לנו פה בעיה.

חגית מאיר: מעל גיל 16 למעשה חוק חינוך חובה לא חל.

חגית מאיר: ידוע לנו, אנחנו קיימנו ישיבה לפני ישיבה זו, עם הממונה על חוק זכויות התלמיד במערכת החינוך, שבדרך כלל תלונות וטענות על כל מיני מקרים חריגים מן הסוג הזה מגיעות אליה.

חגית מאיר: הרי יש בעיה קודם כל של תשלום שכר הלימוד, שהרי שכר הלימוד באופן נורמלי ממומן לאזרחי ישראל באמצעות הביטוח הלאומי.

חגית מאיר: מה שקרה לגבי אותם תלמידים שממשיכים ללמוד מעבר לגיל 16, הרשויות ספגו את ההוצאה.

חגית מאיר: זאת אומרת, לא עלתה תלונה אחת במשרד החינוך על ילד מילדי עובדים זרים שמבקש ללמוד ועלתה בעיה של תשלום שכר הלימוד.

חגית מאיר: היות ששוב, ציינו שם, שהמספר הוא לא גדול.

חגית מאיר: הרי לא מדובר במספר עצום של ילדים, ספגו את העלויות אט אט, אם מתעוררות בעיות בבחינות הבגרות, הבעיות הן בעיות מינהליות.

חגית מאיר: ממה הן נובעות, לצורך בחינת בגרות צריך מסמך מזהה, איזה שהוא זיהוי חד חד ערכי.

חגית מאיר: כאשר לילד יש דרכון, ודרכון תקף, אין לנו בעיה.

חגית מאיר: אבל הבעיה מתחילה כאשר יש לנו ילדים חסרי מסמך מזהה בר תוקף, כאן צצות בעיות מסוימות.

חגית מאיר: בדרך כלל המערכת כיום השתדלה לפתור אותם בעזרת אלתורים שונים, בעזרת הצמדת מספר פיקטיבי לתלמיד, איזה שהוא מספר זיהוי פיקטיבי.

חגית מאיר: כמובן שמתעוררת הבעיה שקשה מאד לשייך תלמיד פלוני למספר אלמוני, מה שקיים אצל כל אדם שיש לו מסמך מזהה בר תוקף.

חגית מאיר: אנחנו שוב, זוהי בעיה שאנחנו משתדלים להסביר מן הבחינה המנהלית, למצוא איזו שהיא דרך לזיהוי חד חד ערכי של התלמיד, שזו הבעיה לגבי בחינות הבגרות.

אילן שלגי: אני מבקש לשמוע את מנהלת בית הספר ביאליק, הגב' ענת כוהנה.

אילן שלגי: אני מבין שלמעלה מ-50% מהתלמידים הם ילדי עובדים זרים.

ענת כוהנה-עורקבי: בוקר טוב לכולם.

ענת כוהנה-עורקבי: בית ספר ביאליק שוכן בדרום תל אביב, אני חושבת שבית ספר ביאליק הוא היחיד ומיוחד בארץ, מבחינת הדמוגרפיה שלו.

ענת כוהנה-עורקבי: אחוז התלמידים ילדי מהגרי עבודה, אנחנו נשתדל להשתמש במושג הזה, כי עבודה זרה, ילדי עובדים זרים, המושג של עבודה זרה קצת עם קונוטציה שלילית, ואנחנו נשתמש בילדי מהגרי עבודה, הם כ-50% מילדי בית הספר.

אברהם פורז: כמה תלמידים יש בבית הספר?

ענת כוהנה- עורקבי: כ-300 תלמידים בבית הספר, מעל 50% ילדי עובדים זרים.

ענת כוהנה- עורקבי: יש הרבה מה לספר, אחד הדברים שאתה הצגת מקודם, ושאלת איך צוות החינוכי מטפל ועובד מול אוכלוסייה הטרוגנית כל כך גדולה, אז אני רוצה לומר לך, שהמילה היא באהבה.

ענת כוהנה- עורקבי: כלומר, בית הספר מאד מחויב לתכניות משרד החינוך, מאד מקפיד על תכניות משרד החינוך אבל צוות שלנו כל כך מחויב, לאורך כל השנים, להתייחסות מאד אישית, אנושית ובאהבה מול הילדים.

ענת כוהנה- עורקבי: אני חייבת לציין ולומר, שעיריית תל אביב ומשרד החינוך, מאד מייחסים חשיבות לעניין.

ענת כוהנה- עורקבי: הם נותנים מענה לכל בקשה, צורך או בעיה, אני נענית על כל דבר.

ענת כוהנה- עורקבי: דבר אחד שאני הייתי רוצה לציין, מעבר לבעיות האחרות, הכלכליות, מבנה המשפחה והדברים שהזכירה הגב' בנושא של ילדים עם כתובות לא מדויקות, מספרי טלפון, אני רוצה לומר, שאנחנו מתמודדים יום יום עם נושא של בדיקה של הילדים הנמצאים.

ענת כוהנה- עורקבי: כלומר, ביקור סדיר.

ענת כוהנה- עורקבי: יום יום בדיקה מי נמצא בכתה.

ענת כוהנה- עורקבי: זו התמודדות הבולטת ביותר.

אילן שלגי: לגבי כל ילד, יש לכם קשר לפחות עם הורה אחד שלו?

ענת כוהנה- עורקבי: בהחלט, אנחנו יש לנו כתובות, מספרי טלפונים, אנחנו לא מוותרים, אנחנו עוקבים.

אילן שלגי: הם לא מהססים למסור כתובות?

ענת כוהנה- עורקבי: הם לא מהססים, הם מרגישים בטחון.

אילן שלגי: קרה שמשטרת ההגירה - -

ענת כוהנה- עורקבי: לגבי משטרת ההגירה אני רוצה לומר, בשנה שעברה מינהלת ההגירה הבטיחה לא להתקרב לבית הספר.

אברהם פורז: משטרת ההגירה זה מושג נכון.

אברהם פורז: זה גוף של המשטרה.

ענת כוהנה- עורקבי: בהחלט.

ענת כוהנה- עורקבי: לא מתקרבים מלבד מקרה חריג שקרה השנה, וזה טופל באופן אישי עם מנהלת ההגירה, ובאמת מאותו מקרה לא התקרבו לבית הספר.

ענת כוהנה- עורקבי: הבעיה היא לא בבית הספר, הבעיה היא בבית.

ענת כוהנה- עורקבי: הבעיה היא שילדים באמת עם פחדים קשים מאד, עם טראומות מגיעים לבית הספר עם כל החששות האלה, וכל התחושות האלה.

ענת כוהנה- עורקבי: כמובן שזה גורר אחריו בעיות יומיומיות של בעיות התנהגות, וכל מה שכרוך בענין הזה.

ענת כוהנה- עורקבי: וזה אולי הבעיה.

ענת כוהנה- עורקבי: אני חושבת - -

אברהם פורז: הם מודעים לדיון הזה שנתנה הוראה לא לגרש אותם ואת ההורים, הם מודעים?

אברהם פורז: הילדים כרגע מודעים לזה שנתנה הוראה לא לגרש את ההורים שלהם, אותם אותה ההורים שלהם?

ענת כוהנה- עורקבי: היו שניים שלושה מקרים שהורים נעצרו, הורים נעצרו ויצרתי קשר באופן ישיר למנהל מינהלת ההגירה ומיד תוך שעה שוחררו ההורים.

ענת כוהנה- עורקבי: ונתנו להם אפשרות שהות עד סוף שנת הלימודים.

ענת כוהנה- עורקבי: כלומר, לא הבטיחו לי לגבי שנים הלאה, אבל עד סוף שנת הלימודים.

ענת כוהנה- עורקבי: התחושה היא תחושה לא קלה.

אילן שלגי: המפגשים עם ההורים הם אחד על אחד, או שהם באים גם לאסיפות הורים?

ענת כוהנה- עורקבי: באים לאסיפות הורים, אני חייבת לציין דרך העבודה שלנו.

ענת כוהנה- עורקבי: דרך העבודה שלנו, דיברה מקודם גב' חגית, דיברה על הקשר עם ההורים בשפות השונות, אסיפות ההורים שלנו נערכות אחת לשנה, אסיפות כלליות, כשזה בעצם מוסדר בצורה של חדרים על פי שפות.

ענת כוהנה- עורקבי: יוצרים אסיפות הורים כלליות על פי שפות חדר ספרדי, חדר אנגלי, חדר רוסית וכך הלאה, כמובן שאנחנו מארגנים לנו את המתרגמים המתאימים, והשיחות האישיות בהמשך השנה, והקשר הוא קשר הדוק והדוק מאד עם ההורים והוא בפגישה אישית של תלמיד, הורה ומורה.

ענת כוהנה- עורקבי: והקשר הוא מאד טוב, מאד חם.

ענת כוהנה- עורקבי: ההורים ממש מרגישים טוב ונוח.

רן כהן: מה עושים הילדים כאשר הם מסימים את השעות בבית הספר.

רן כהן: באיזו שעה מסיימים?

רן כהן: בשעה 13:00?

ענת כוהנה- עורקבי: יום לימודים שלנו יום לימודים ארוך עד שעה 15:00.

ענת כוהנה- עורקבי: מתקיימת אצלנו בבית הספר מועדונית, משעה 15:00 עד 18:00, מועדונית שלצערי הרב בשנה האחרונה קצת קוצצה, והילדים נשארים בתוך בית הספר, בתוך מסגרת בית הספר, וכמובן בחלקם הם ילדי עובדים זרים.

ענת כוהנה- עורקבי: לעומת זאת הילדים הקטנים מא' עד ג', ישנה מועדונית בהתנדבות, לילדים הקטנים.

רן כהן: מחוץ לבית הספר?

ענת כוהנה- עורקבי: מחוץ לבית הספר.

יעקב מרגי: לא אחת אנחנו קוראים בעתונות, קודם כל המסר המרגיע על הכמויות, ככה מספרים באמת לא צועקים לשמים, מספר הילדים כפי שזה עולה מהנתונים, בכל זאת משרד החינוך ומנהלת בית הספר הם לא זועקים לשמים, זה לא תופעה.

יעקב מרגי: אבל כשאנחנו קראנו בעתון, וקוראים בעתונים מעבר ולא ברחוב שכל ילדה רביעית בתל אביב היא לידה מעובד זר, איפה זה, השאלה היא באמת זה המספר או שישנם עוד הרבה ילדים, שלא מגיעים למערכות החינוך.

יעקב מרגי: אנחנו הרי לא משחקים מחבואים.

יעקב מרגי: השאלה אם משרד החינוך לא יכול לאגום את הנתונים האלה מבתי החולים בסביבה.

חגית מאיר: אנחנו לא מעוניינים לאסוף את הנתונים האלה שכן חובתנו על פי חוק להעניק חינוך לכל אדם, לכל דורש, אנחנו לא מעונינים לנהל רשימות.

חגית מאיר: אנחנו לא מתיגים ילדים, ילד - -

אילן שלגי: מי מהיועצות המשפטיות במשרד הפנים יכולה להתייחס לענין?

רן כהן: כל לידה רביעית זה חסר שחר.

אילן שלגי: לא, השאלה היא לגבי רישום לידות, והילודים.

אברהם פורז: רושמים, מה שנקרא תעודת ילוד חי, ומוציאים תעודה כשנולד ילד, רושמים את שם ההורים אם יודעים, לפעמים רק שם האם מופיעה, הילד לא מקבל מספר תעודת זהות אם אין לו מעמד של תושב בארץ, או משהו כזה, והוא אמור להרשם בדרכון של ההורים שלו, זאת אומרת, בעקרון נניח שילד נולד גרושה פיליפינית היא יכולה ללכת לשגרירות הפיליפינית בארץ עם התעודה וירשם בדרכונה כמו שילדים קטינים בארץ גם הם נרשמים בדרכון של ההורים.

יוסי שריד: בשעתו כאשר עבדתי במשרד החינוך, יום אחד נודע לי, אני חושב שבאמצעות אמירה יהלום, לא במקרה שאלתי איפה היא, כי בכל זאת היא יודעת יותר על ילדים של עובדים זרים עם כל האחד לחוד וביחד, וכל מה שאני יודע על ילדים זרים, אני יודע ממנה.

יוסי שריד: הסתבר לי שבמשרד החינוך יש מדיניות שיש בה הרבה מאד גילויים של הפליה וקיפוח כלפי ילדים של עובדים זרים.

יוסי שריד: קודם כל הילדים האלה היו מתויגים, דבר - -

חגית מאיר: במפורשות, לא.

יוסי שריד: אמרתי שזה היה המצב, שהיה, והילדים היו מתויגים.

יוסי שריד: זה חד משמעית.

יוסי שריד: אין על זה שום ויכוח.

יוסי שריד: ואני לא חשבתי שילדים, אני גם לא אוהב שאנשים מתויגים, אז מילא אנשים מבוגרים, אבל ילדים בוודאי לא צריכים להיות מתויגים.

יוסי שריד: והענין הזה לפחות בוטל.

יוסי שריד: אני חושב שמה שרצינו להנחיל אז, לעובדי משרד החינוך שמבחינתנו ילד הוא ילד, וזה בכלל לא מעניין אותנו מהמעמד החוקי המשפטי של ההורים שלו, אנחנו מטפלים בילדים, ואנחנו גם לא משתפים של משרד הפנים.

יוסי שריד: וגם אנחנו לא עובדים במובן הזה, אנחנו לא עובדים בשיתוף פעולה עם משרד הפנים.

יוסי שריד: משרד הפנים יעשה את חובתו, משרד החינוך יעשה את חובתו, כל אחד בעניניו, וכל אחד בתחום שעליו הוא מופקד.

יוסי שריד: כל אחד מאיתנו מבין, הדברים נאמרו כאן ברכות, אבל כל אחד מאיתנו מבין, שמצבם של חלק גדול מהילדים הוא מצב, שאני לא יודע אם יש לו אח ודוגמה באיזה שהוא מקום אחר בעולם, אבל לומד ילד, הוא בבית הספר, והוא רק יכול להעלות בדעתו על פי המציאות שסובבת אותו שיכול להיות שבערב כשהוא יחזור הביתה, לפני הפנימיה אחרי הפנימיה, הוא יחזור הביתה והוא לא ימצא את ההורים שלו או לפחות אחד מההורים שלו, זה כל מה שיכול לקרות לו וזו כמובן מציאות שאף אחד לא יכול לקבל אותה, ולא יכול להסכים לה, והיא כמובן צריכה להשתנות.

יוסי שריד: לו שר הפנים היה שואל לדעתי, אז גם מבלי שהוא שואל, אני אומר לו את דעתי, כל ילד שנולד בישראל צריך לקבל איזה שהוא מעמד, שמאפשר לו להשאר כאן ובתוקף ההשארות לו נשארים גם ההורים.

יוסי שריד: אם רוצים לדאוג שזה לא יקרה, אז או שמוציאים את העובדים האלה קודם, אבל מרגע שהילדים נולדו כאן, אז הם שייכים לכאן על פי רצונם, ואם הם רוצים להשאר הם צריכים לקבל מעמד של קבע, כי המציאות הזאת שילדים תלויים ועומדים ואין להם שום יכולת להבין, להסתגל למציאות, שהיא מציאות נורמלית, אני חושב שזו גזירה שאף אחד לא צריך ולא יכול לעמוד בה.

יוסי שריד: אני לא יודע מה המצב עכשיו, אבל כל ענין הגילאים, רן בן 3, אילן בן 3, 16 וכו', זה מניה וביה צריך להסתדר, או על ידי רשויות או על ידי משרד החינוך, אני חושב שבגלל המצב המיוחד של הילדים האלה, לא זו בלבד שהם צריכים לקבל טיפול שיוויוני, הם צריכים לקבל טיפול מועדף.

יוסי שריד: בגלל מצבם המיוחד, הם צריכים לקבל טיפול מועדף.

יוסי שריד: בשעתו, לא יכול כרגע לזכור, מה מזה בוצע ומה מזה לא בוצע, בוודאי חלק בוצע וחלק לא בוצע, כרגיל אצלנו.

יוסי שריד: אני חשבתי שילדים של עובדים זרים, צריכים לקבל אותן העדפות שמקבלים ילדים של עולים חדשים.

יוסי שריד: ולמה ילדים של עולים חדשים מקבלים העדפות, כי יש להם בעיות מיוחדות, כי הם חיים במציאות מיוחדת.

יוסי שריד: יש קשיים של קליטה, יש קשיים של שפה, יש קשיים של התערות ומבחינה זו יש דמיון רב לא דמיון מוחלט שום דבר לא דומה לזולתו באופן מוחלט, אבל יש דמיון רב בין ילדים של עובדים זרים לבין ילדים של עולים חדשים, בוודאי מנקודת ראותו של הילד או מנקודת ראותה של הילדה.

יוסי שריד: לכן, אני מציע שהמלצות של הועדה המשותפת, תהיה המלצה האומרת שילד של עובד זר יקבל את סל הקליטה של ילד של עולה חדש.

מרינה סולודקין: אני נגד.

יוסי שריד: בסדר, אני לא יודע למה צריך להיות נגד, אבל בסדר, אני מבין שכאילו מכיוון שסל קליטה, זה כאילו יש בזה כדי להוריד את סל הקליטה, או להפחית מסל הקליטה או כדי להשוות בין, מה, - -

אילן שלגי: אני ממליץ לפעול על פי האמנות הבינלאומיות לענין עובדים זרים.

יוסי שריד: ילד זה ילד, אפילו הילד לא הגיע לכאן מתוך הכרה ציונית עמוקה, הרי הביאו אותו לכאן, הילד של זה או של אחר של עולה חדש, של עובד זר, הביאו אותו לכאן הוא הולך אחרי הוריו, בכלל אין בענין זה הרי אין לו שום מעמד ושום עמדה.

יוסי שריד: אז אני חושב שהילדים מרגע שהם נולדים כאן, הם צריכים לקבל מעמד של תושבות קבע, אני לא כל כך בקיא במעמדים השונים של תושבות קבע, מכל מקום אותו מעמד שיאפשר לו לחיות במציאות, שאיננה מחייבת אותו לחשוש כל היום שמא הוא יחזור הביתה בערב ולא ימצא את אבא שלו או את אמא שלו.

אילן שלגי: אני רוצה לקדם בברכה את אורחינו, עובדי פרלמנטים מאירופה, אני מבין כי אתה מהבונדסטג בגרמניה, ומהפרלמנט האיטלקי, והפרלמנט במקדוניה, ברוכים הבאים, אתם במפגש של שתי ועדות הכנסת ואיתנו שר הפנים, שישא דברים עכשיו.

אילן שלגי: בבקשה שר הפנים אברהם פורז.

אברהם פורז: אמור להם שאני מדבר פה בעברית בלבד.

אברהם פורז: אני פשוט רוצה לתת לכם קצת סקירה עובדתית, על מה שקורה בתחום הזה של ילדי עובדים זרים, נשתמש עדיין במינוח הזה ולא של מהגרי עבודה, זה כמו הענין שאסור להשתמש במילים מדויקות מידי כי אז הם לא מובנות.

אברהם פורז: בהערת ביניים אני ציינתי פה שניתנה על ידי הוראה למשטרת ההגירה, או למינהלת ההגירה, מי שעוסק בפועל זה משטרת ההגירה.

אברהם פורז: אמנם לא מגרשים ילדים, זה לפי אמנות, אבל גם לא לגרש הורים לילדים מבוגרים.

אברהם פורז: אני לא מדבר כרגע על ילד בן שנתיים או שלוש, ילד כזה ההורים שלו יכולים לקחת אותו איתם והוא אפילו לא ידע, והוא חושב שהוא נוסע לטיול.

אברהם פורז: לגבי ילדים יותר מבוגרים שנמצאים במערכות החינוך, ההוראה שלא לגרש היא בשל העובדה - -

יוסי שריד: אז מאיזה גיל זה?

אברהם פורז: לא ניתן גיל מדויק, אבל המדובר פחות מגיל 8 ומעלה, וגם אמרתי לאנשי משטרת ההגירה, יש לנו מספיק עובדים זרים בלתי חוקיים שאין להם שום סיבוך עם ילדים, ולפני שמגיעים לילדים אפשר לטפל באחרים.

אברהם פורז: הסיבה לכך היא, שלפי יוזמתי הקימה הממשלה ועדה מיוחדת לשינויים במינהל האוכלוסין במספר נושאים, ובין היתר הועדה עוסקת גם בנושא הזה של ילדי העובדים הזרים.

אברהם פורז: אני לא יכולתי לשנות את הדברים על דעתי, משום שהיועץ המשפטי לממשלה הקודם, אליקים רובינשטיין, נתן חוות דעת ששינויים במדיניות ההגירה של ישראל הם לא יכולים להיות בשיקול דעתו היחיד של השר, והשר חייב לקבל גיבוי של הממשלה.

אברהם פורז: ולכן הוא קבע שגם בנושא הזה של ילדי עובדים זרים ומתן מעמד בארץ לילדי העובדים הזרים או להוריהם, זה בגדר הנושאים שצריכה להיות החלטת ממשלה.

אברהם פורז: ואכן הממשלה הקימה ועדה, הועדה עסקה במגוון של נושאים בין היתר, הורים לחיילים, וחיילים והורים קשישים, אבל היא עסקה עד עכשיו בשתי ישיבות גם בנושא של ילדי העובדים הזרים.

אברהם פורז: זה נכון שהוצגו בפני הועדה נתונים סותרים על המספר.

אברהם פורז: בעצם אחד הנתונים הוא שאפשר לקחת את כל מי שנולד בישראל במרוצת העשור האחרון, ולא קיבל מספר תעודת זהות, ולצאת מתוך הנחה שכל אלה הם ילדי עובדים זרים.

אברהם פורז: אבל זו תהיה טעות חמורה, כי זה יכול להיות ילדים של דיפלומטים, זה יכול להיות ילדים של שליחים, זה יכול להיות מקרה שמשום מה תעודת הזהות לא דווחה, זה יכול להיות פלשתינים שבאו וילדו בבתי חולים, נניח במזרח ירושלים, ואחר כך חזרו למקומות אחרים.

אברהם פורז: כך שלדעתי בסך הכל לפי הערכות, ואשמח לשמוע גם מגורמים שעוסקים בזה מקרוב, אני חושב שבסך הכל במערכות החינוך שלנו בילדים שהם נניח מגיל 8 ומעלה אני חושב שמדובר בכמה מאות ולא יותר.

אברהם פורז: אני חושב שמספרם פחות מאלף, בגיל של 8 ומעלה.

אברהם פורז: המספר הזה גם כולל כאלה שכבר למדו וגמרו והם היום נניח בני 20.

משה גפני: בינתיים גם היתה התפתחות בשנים האחרונות.

משה גפני: המספר גדל, או - -

אברהם פורז: אני אגיד לך חבר הכנסת גפני, תראה, עד לפני שנתיים עד שהוקמה מינהלת ההגירה משטרת ההגירה, למעשה לא היתה אכיפה של אמת בתחום העובדים הזרים.

אברהם פורז: באופן תיאורטי פה ושם גירשו מישהו אבל זו היתה תופעה שלא נלחמו בה.

אברהם פורז: רק משהוקמה משטרת ההגירה, מינהלת ההגירה, אז יש היום מצב של הרחקה המונית מישראל.

אברהם פורז: אתם בוודאי שומעים בתשדירים שכבר 100,000 עזבו.

אברהם פורז: אני לא יודע אם זה נתון נכון, חלקם אולי מרצון וחלקם לא, אבל אני חושב, שבגדול עכשיו יש טיפול וכתוצאה מזה, שהמשטרה מטפלת בזה, גם הפניות אלינו באות.

אברהם פורז: כי כל עוד אין אכיפה אז מה אתה צריך לטרוח, אז אין לך מה ללכת ולבקש כלום, ממילא אתה עושה דין לעצמך.

אברהם פורז: באופן כללי בואו נאמר את האמת לאמיתה, כל הסיפור של העובדים הזרים והרחקתם היא טרגדיה אנושית.

אברהם פורז: זו טרגדיה אנושית, זה אנשים שבאים מהעולם השלישי, הם רוצים לשפר את רמת החיים שלהם, הם באים ממדינות במצוקה, לפעמים במדינות שבהם יש מחלות ואין טיפול רפואי נאות, והם נאחזים בכל כוחם כדי לשרוד ולשפר את מצבם.

אברהם פורז: במובן זה אני חושב שכל אחד מאיתנו, אם יש לנו קצת לב, צריכה להיות אהדה לאנשים המסכנים האלה, שבסך הכל באו אלינו פה, רק להתפרנס.

אברהם פורז: וחלקם אגב, עובדים פה קשה ואת רוב הכסף הם שולחים לחוץ לארץ כי לפעמים במדינה של עולם שלישי, עם כמה מאות דולרים בחודש חיים עשרות אנשים.

אברהם פורז: יש מדינות שבהן העובד הזר אם הוא שולח 500-600 דולר למדינה כזאת, לא רק משפחתו הקרובה אלא גם דודיו ובני דודיו לפעמים אולי עשרות אנשים חיים מהסכומים האלה.

אברהם פורז: אז במובן זה צריכה להיות כל הסמפטיה לאנשים האלה.

אברהם פורז: מצד שני עניי עירך קודמים.

אברהם פורז: ואנחנו לא יכולים ליצור מצב שבו אנחנו מכניסים עובדים זרים לארץ, ושוללים מישראלים שאין להם קישורים מקצועיים גבוהים, להתפרנס.

אברהם פורז: הרי העובדים הזרים בדרך כלל, הם לא באים, יש גם חריגים, יש לנו גם עובדים זרים שהם מנהלי חברות תעופה ומנהלי בנקים שאנחנו מטפלים בזה בקטע אחר, רובם באו לעבודות פשוטות שישראלים לא רוצים לעשות.

אברהם פורז: החל מחקלאות דרך סיעוד דרך בנין דרך עבודות קשות בתעשייה, עבודות שישראלים מטעמים אלה או אחרים, כדי לא להעביר ביקורת על הישראלים, לא רוצים לעשות.

אברהם פורז: והם עושים עבודה שחלק מהישראלים החליטו שבמקום ללכת לעשות עבודה קשה כזאת עדיף ללכת לקבל דמי אבטלה, הבטחת הכנסה, סיוע בשכר דירה, אמנם השכר נמוך אבל המאמץ כמובן הרבה יותר קל, ואני רוצה להגיד לכם, אני יכול להבין שלעבוד בחקלאות או לעבוד בבניין או לעבוד בסיעוד עם קשישים זה עבודות קשות מאד.

אברהם פורז: ומאד גם לא נעימות לפעמים.

אברהם פורז: אצל קשישים סיעודיים יש מצבים שזה ממש גם לא נעים.

אברהם פורז: מאד לא נעים.

אברהם פורז: אבל החליטה הממשלה על מדיניות, ואני חושב שהמדיניות הזאת היא נכונה, שאנחנו רוצים לחיות בישראל עם מספר של עובדים זרים חוקיים אנחנו רוצים להביא להרחקתם של הבלתי חוקיים.

אברהם פורז: בתוך הדבר הזה אנחנו נשארים עם דבר שהוא תוצאה בין היתר של מחדלי הממשלות בעבר.

אברהם פורז: הרי אם היינו אוכפים את חוקי ההגירה בעבר, לא היה מצב שיהיה פה מישהו בן 16 שנולד בארץ או מישהו בן 16 שהגיע בגיל שנתיים והוא נמצא פה 10 או 12 שנים ולומד במערכות החינוך שלנו.

אברהם פורז: ולכן אני אמרתי לממשלה, לועדת השרים, שאני חושב שבמבצע חד פעמי, הואיל ועכשיו התופעה לא חוזרת על עצמה כי יש אכיפה, אנחנו צריכים לתת לגליזציה לקבוצה של כמה מאות ילדי עובדים זרים שהם חלק מהחברה הישראלית, הם יודעים עברית, הם לומדים בבתי הספר שלנו, הם מנותקים לחלוטין מארץ מוצאם.

אברהם פורז: והחזרתם לארץ מוצאם זה לא רפטריאציה זה לא החזרה למולדתם זה הגליה, הגליה תרבותית.

אברהם פורז: ולכן קודם כל עצרנו את הגירוש של אלה .

אברהם פורז: המאבק שלי בתוך ועדת השרים, לדאוג שקבוצת הילדים הזאת, אני אומר נניח מ-8 ומעלה, פחות או יותר, שהם נמצאים מספר שנים בארץ, הם יזכו פה לקבל מעמד ולגבי הוריהם אנחנו חייבים גם לתת להורים לפחות עוד תקופה עד שהילדים נהיים מבוגרים, שהרי בוודאי שזה טפשי לחלוטין לתת לילד בן 10 מעמד בארץ, ולמחרת לגרש את הוריו.

אברהם פורז: אז קודם כל זה צריך להיות ברור שלא מגרשים את ההורים, נכון, שההורה אם הוא בלתי חוקי, והוא מסתובב בתחנה המרכזית או במקום אחר והמשטרה עוצרת אותו, והוא צריך להציג תעודות ואין לו, אז הוא בשלב ראשון נעצר עד שנעשה בירור ומוודאים שיש לו ילדים הוא משוחרר.

אברהם פורז: אני רוצה להגיד לכם גם שאני מאד מעריך את העבודה שעושה עיריית תל אביב, בנושא הזה של העובדים הזרים, אני חושב שארגון מסילה שהעירייה הקימה הוא דבר חשוב, ואני רוצה להגיד לכם, למרות שאני אומר את זה בפני מצלמות, אני מהמעט כסף של משרד הפנים נתתי כסף לעיריית תל אביב, למרות שהיא לא עיר במצוקה, למטרה הזאת.

אברהם פורז: אני העברתי כסף ממשרד הפנים לעיריית תל אביב כדי לעודד אותה ולהודות לה על מה שהיא עושה בקטע הזה של העובדים הזרים, כי היא למעשה הגוף היחיד שנותן להם איזה שהוא סיוע בתחומים של רווחה ודברים כאלה.

אברהם פורז: אני חושב שהארגון הזה הוא ארגון מאד חשוב.

רן כהן: משימת כל הנטל בארץ הוא עליה.

אברהם פורז: הרוב, אני יודע שלעירייה יש קשיים, ואני יודע שלא כל הכסף הגיע, ואני כמובן,

אברהם פורז: אחד הדברים שאני כמובן לא מוכן, זה כסף שהעברתי לעיריית תל אביב למטרה זאת וישמש למטרות אחרות.

אברהם פורז: אבל זה כבר התחשבנות לביני לבין אנשי עיריית תל אביב, אני מניח שבענין הזה אני אצליח.

אברהם פורז: ראו, אנחנו לא צריכים לעשות דמוניזציה של העניין.

אברהם פורז: מדובר בכמה מאות, תופעה חד פעמית, כי בעבר לא היתה אכיפה.

אברהם פורז: ולדעתי - -

יוסי שריד: עכשיו כבר לא נכנסים עובדים זרים?

אברהם פורז: כן, אבל אני אגיד לך, אם הם נכנסים והופכים לבלתי חוקיים הם יגורשו, ואני אומר לך, חבר שריד, אם משפחה יש לה ילד בן שנתיים שלוש, או ארבע או חמש, אין לי שום בעיה לגרש את המשפחה עם ילדיה.

אברהם פורז: ילד בן חמש תלוי בהוריו, הוא יכול בקלות להקלט במקום אחר.

אברהם פורז: אבל ילד שגמר את מערכת החינוך שלנו, הוא כבר עמד על דעתו, והוא כבר הפך לישראלי, זה סיפור אחר.

אברהם פורז: לפעמים גם נולדים פה ילדים.

אברהם פורז: אני אגיד לכם גם יש עוד תופעה, חבר הכנסת שריד שתדע, יש פה מצבים שבהם נולד פה ילד והאמא וההורים שולחים אותו בהזדמנות ראשונה אל הסבתא בפיליפינים או במקום אחר, כדי שהיא תגדל אותו.

יוסי שריד: אז אין בעיה, אין פה ילד.

אברהם פורז: לא, אין פה.

אברהם פורז: אבל הבט, נגיד גם נורא קשה להם לגדל ילד.

אברהם פורז: כי שני ההורים - -

יוסי שריד: יש לנו כנראה מחלוקת מסוימת על מידת ההתייצבות של אישיות בגיל חמש.

יוסי שריד: לי יש הערכה אחרת, אבל בסדר.

אברהם פורז: אני יכול להגיד לך מנסיוני האישי, אני בגיל חמש נעקרתי ממולדתי ההיסטורית רומניה, והובאתי פה לארץ, אני אומר לך אחרי חודשיים ידעתי עברית, ובכתה א' כבר הייתי תלמיד די טוב.

אברהם פורז: ואני לא זוכר את זה כטראומה שהרסה - -

יוסי שריד: לא כולם ילדים מחוננים.

יוסי שריד: מה זה עשה לך כאשר אתה נהדף ברוח הציונית הגדולה, מה אתה משווה את זה, אנחנו באנו בתקווה, לחיים חדשים, עתיד חדש, באת מרומניה, אז לא נורא.

אברהם פורז: אני ידוע זה לא כבוד גדול אבל גם לא בושה כל כך גדולה.

אברהם פורז: כמה משפחות אנחנו מכירים של ישראליים שלקחו ילדים בגיל הזה והיגרו איתם לארצות הברית, והם נמצאים בניו יורק ובלוס אנג'לס, הרבה.

אברהם פורז: אבל לא חשוב.

יוסי שריד: מכירים גם בגיל 10, זה לא ראייה.

אברהם פורז: חבר הכנסת שריד, מה שאני יכול לומר לך זה דבר מאד פשוט.

אברהם פורז: לי גם על המעט הזה שאני רוצה מגיל 8 ומעלה, גם על זה יש לי קרב לא פשוט.

אברהם פורז: ואני יודע, תפסת מרובה לא תפסת - -

יוסי שריד: יש יציאה מגיל 8, אני ארשום את זה לזכותך.

רן כהן: מה נוכל לדעת כועדה מה ההחלטה בענין הזה.

אברהם פורז: אין החלטה.

יוסי שריד: אתה שאלת אם הילדים קודם יודעים בבית הספר, לא היה לי נעים להגיד שהילדים שיושבים פה לא יודעים.

יוסי שריד: אני למשל לא יודע מה ההחלטה.

אברהם פורז: רבותי, כרגע אנחנו עשינו רק צעד ביניים, כי - -

יוסי שריד: יש דה יורה ויש דה פקטו.

יוסי שריד: אתה הורית לא לגרש.

אברהם פורז: כי אין טעם לגרש מישהו שבעוד חודשיים הממשלה תחליט שהגרוש בנסיבות שלו, היה לא מוצדק.

אברהם פורז: אז אנחנו כרגע עכבנו את הגרוש, לא מגרשים.

אברהם פורז: במקביל, ועדת השרים קיימה כבר שתי ישיבות, אני מניח שבמהלך החודש הקרוב תתקבל החלטה סופית בעניין הילדים האלה והוריהם בועדת השרים, ובזה העניין יגיע לידי הסדר, ונוכל להתקדם הלאה.

אברהם פורז: לי יש קרב, אני אומר לכם לא פשוט, בועדת השרים נגד שרים, שאומרים שעל ידי לגליזציה של אנשים שהם לא יהודים כמובן, זה אנחנו יודעים, אנחנו הורסים את אופייה היהודי של המדינה, אנחנו פוגעים באושיות המדינה.

אברהם פורז: אבל אני אומר להם, אין בזה שום דבר, זה לא פוגע ביהדות, ולא כלום, מדינה צריכה גם לגלות מידה של חסד, גם לא מדובר במספרים גדולים, לא פוגע בדמותה הדמוגרפי של המדינה, מדובר בכמה מאות ועם ההורים שלהם זה יכול להיות כל העסק 3000 איש, 4000 איש, זה לא מספרים, אפילו פחות, אז זה לא מספרים שצריכים להדאיג אותנו.

אברהם פורז: פרט לזה, אלה אנשים חיוביים.

אברהם פורז: הילדים האלה, רובם, רוצים לשרת בצבא.

אברהם פורז: שמעתי בפגישות שהיו לי איתם, מוכנים לעשות כל דבר.

אברהם פורז: ההורים אנשים חיוביים, ההורים עובדים עבודת כפיים קשה שישראלים לא רוצים לעשות.

מרינה סולודקין: תודה רבה, אני לא לעיתים קרובות תומכת במדיניות משרד האוצר וברפורמות כלכליות, אבל עניין של עובדים זרים אני תומכת במדיניות, גם של משרד האוצר, גם של משרד הפנים, ואני חושבת יש פתרונות אישיים למקרים בודדים, כמו שאתה מנסה לעשות.

מרינה סולודקין: מה שאני נגד מאד, אני נגד שרות דב.

מרינה סולודקין: שלפעמים הנציגים של מר"צ וגם לצערי הרב נציגים של שינוי, עושים צרוף של בעית עובדים זרים, ובעית העולים.

מרינה סולודקין: זה דברים אחרים לגמרי, המדינה שלנו מדינה שקולטת עלייה מדינה יהודית, וגם מדינה דמוקרטית, ולא צריך לערבב את הדברים ובטח לומר, לתת סל קליטה לתלמיד בן של עובדים זרים בלתי חוקיים, זה נשמע קצת מוזר.

מרינה סולודקין: אני צריכה לומר, בגלל אתה יודע שיש לי בעיות כאן, השר פורז מדבר על אזרחות של עובדים זרים בלתי חוקיים שיש להם ילדים שגדלו בארץ.

מרינה סולודקין: לי יש עשרות מקרים שאנשים שהגיעו לפי חוק השבות- - -

יוסי שריד: אנחנו מטפלים בזה לא פחות ממך, מה זה לך יש.

מרינה סולודקין: כי אתה לא יודע את המקרים האלה, וגם אתה לא יודע איזה נזק עושה כשאתה משווה.

מרינה סולודקין: יש לי בג"ץ נגד משרד הפנים שזורק לחו"ל אמא של אזרח ישראלי בן 8, שגם היא קרבן בדולפינריום.

מרינה סולודקין: ובג"ץ שלח.

מרינה סולודקין: אז מה שאני אומרת בכל ישיבה של ועדת הפנים, אתה לא יודע, בטח שאתה ראש המערכת, יש אנשים שיודעים.

אברהם פורז: אני לא יודע על כך, תביאי לי את הפרטים.

אברהם פורז: אנחנו לא עושים דברים כאלה.

אברהם פורז: אני רוצה להגיד לך, בכל המקרים שהיה מדובר באנשים שנפגעו בפעולות איבה אז אמרנו שהם קשרו את גורלם במדינת ישראל ונתנו אפשרות להיות פה.

אברהם פורז: כמובן לנפגע ולבני משפחתו.

אברהם פורז: אני לא מכיר את התיק הזה, בעקרון אם זה נכון, אנחנו נטפל, זה בניגוד למה שאנחנו אמורים לעשות.

מרינה סולודקין: דבר שני, לי יש תואר שלישי בכלכלה.

מרינה סולודקין: ומה שאני אומרת כשאומרים לי שאנחנו זקוקים לעובדים זרים, בחקלאות, בבניה, בסיעוד, בבתי אריזה, אני אומרת לכם יש ציבור שיש 15 ויותר שנים של השכלה שעובד גם בסיעוד, גם בבתי אריזה, וגם בחקלאות.

מרינה סולודקין: אז בגלל זה מה שאני אומרת, למה אחרים שאין להם השכלה הזאת לא מסוגלים לעבוד בתנאים הקשים שיש בענפים אלה.

אברהם פורז: אבל את לא תתני לזקן סיעודי שהוא צריך טיפול 24 שעות ביממה שבעה ימים בשבוע, כדי להביא ישראלי צריך שלוש משמרות, שלושה עובדים שהם לא יכולים כלכלית לעמוד בזה.

רן כהן: אדוני שר הפנים, אני יכול לתת לכם הצעה, בוא לא נכנס לעניין הזה, אנחנו מדברים היום על ילדים, תאמינו לי, בנושא של הסיעוד אנחנו עוסקים בועדה לעובדים זרים, ואחד הנושאים הכי מורכבים שיש.

מרינה סולודקין: אני תומכת במדיניות של משרד החינוך שמתייחס באנושיות וגישה הומנית לילדים וטוב שאנחנו שומעים שיש, עיריית תל אביב, שיש ארגונים שתומכים בתהליכים החיוביים האלה.

אילן שלגי: הערה אחת, אנחנו לא עושים שום השוואות בין עולים חדשים לבין עובדים זרים.

אילן שלגי: העולים החדשים באים כדי להקלט, העובדים הזרים באים או כדי לעבוד, ומי שלא חוקי כדאי לחזור לארצו.

אילן שלגי: הדאגה היחידה נדמה לי שעלתה מתוך הדברים של חבר הכנסת שריד, זה אם ילדי עובדים זרים בגלל מצוקתם לא צריכים תגבור.

אילן שלגי: איך מגדירים את התגבור, זה עניין של - -

ענת כוהנה-עורקבי: אני רוצה להתייחס לדברים שאמר יוסי, ואני רוצה גם לחזק את העניין ולבקש מהוועדה להתייחס באופן מועדף לבתי ספר שאוכלוסייה שלהם היא מורכבת מאחוז גבוה מאד של ילדי עובדים זרים, כמו בית ספר ביאליק.

ענת כוהנה-עורקבי: בעבר קבלנו תקן לבית הספר קבוע וברור, למספרי כתות.

ענת כוהנה-עורקבי: מתוך רצון במדינה להיות שוויוניים, התקן השתנה עם השנים, ועל פי מספר התלמידים בבית הספר כך אני מקבלת תקן השעות.

ענת כוהנה-עורקבי: בעבר, באמת הובטח על ידי יוסי, וככה התקיים, שנקבל ולא בהתייחסות למספר התלמידים, אלא בהתייחסות כללית של 12 כתות עם תקנון ל-12 כתות, ודרך זה נוכל לעשות את העבודה שלנו הרבה יותר טוב.

ענת כוהנה-עורקבי: משנה לשנה המצב קשה ולכן הבעיות הן קשות מאד.

יוסי שריד: לא מתוך רצון לשויוניות, אל תייפי את זה, את עושה את זה מתוך רצון לשוויוניות אז לקחו את מה שהיה לכם במדיניות של העדפה והורידו את זה למטה, זה מתוך רצון לשוויוניות.

יוסי שריד: מתוך נסיגה מן המדיניות.

יוסי שריד: מה זה שוויוניות.

יוסי שריד: שוויוניות זה יפה כשמעלים כלפי מעלה, לא כשמורידים מישהו כלפי מטה.

יוסי שריד: ואומרים לו.

רן כהן: אני מבין שהכוונה היא ברורה.

רן כהן: שבית הספר שבו יש כ-50% ילדי עובדים זרים, יקבל תגבור בתקן כפי שהיה, על זה מדובר.

רן כהן: אבקש את נצ"מ אגמי איך זה נראה באמת מנקודת הראו שלכך, כי זה מאד חשוב לנו, ואחרי זה גב' יצחקי.

זיוה אגמי כהן: אולי אני אומר משפט אחד אישי, מקדים, מתחת למדים הכחולים נמצאים בני אדם, וגם הדעות שלנו בעניין הזה, אני חושבת שיש קונצנזוס לגבי הזכויות של הקטינים, בכלל לגבי הזכויות של העובדים הזרים, אני חושבת שאנחנו מישמים את כל האמנות ואנחנו רוצים במיוחד לשים דגש על כל מה שנאמר בענין הזה להקפיד על הזכויות.

זיוה אגמי כהן: אני אומר עוד משפט אחד, המינהל זה הגירה, - -

רן כהן: למיטב הבנתי אין בכלל היום גרוש של הורים של ילדים אלא בהסכמה.

רן כהן: אני רוצה לדעת עכשיו מה אצלכם.

זיוה אגמי כהן: נכון, לא היתה גם.

זיוה אגמי כהן: אין הרחקה של ילדים, אין הרחקה של ילדים קטינים ואין הרחקה של משפחות אלא בהסכמה.

זיוה אגמי כהן: יתרה מכך, גם כל ההרחקות שנעשו עד כה של משפחות עם ילדים, נעשו במסגרת שני מבצעים שבהם המשפחות נרשמו ועזבו מרצון לאחר התארגנות עצמית של שלושה חודשים, בזמן שניתן להם.

רן כהן: אני מוכרח להגיד, זיוה, היו ארועים מאד דרמטיים ומאד קשים שבהם ילדים חוו חוויות מאד קשות של כניסה והתפרצות לבתים, ראינו גם תמונות לא קלות.

זיוה אגמי כהן: נכון, זה היה בתחלה, אני יכולה להגיד לך שנכון להיום, הנושא הזה מוסדר בנוהל פנימי של מינהלת ההגירה, בדיוק מה עושים ואיך עושים.

זיוה אגמי כהן: במיוחד הנושא זה של קבלת שרותים במסגרת בתי חינוך, בתי ספר, גני ילדים, כניסה למוסדות תפילה.

זיוה אגמי כהן: בכלל, היום הנושא הזה מוסדר שחור על גבי לבן, אין כניסות לשום בית ספר, לשום מוסד תפילה, לשום בית חולים.

זיוה אגמי כהן: יתרה מכך, אנחנו לא מבצעים מעצרים של משפחות שאנחנו יודעים שיש ילדים בתוך הבתים.

זיוה אגמי כהן: אתה מדוע לזה, הדברים האלה מובהרים לגמרי, ואני רוצה לומר לגבי הנתונים של הרחקה, 103,000 אותו נתון שפורסם היום 100,000 עזבו, כש-60% עזבו מרצונם, על רקע הנושא הזה של הסברה מסיבית שנעשית.

זיוה אגמי כהן: אז זה נתון שחייבים להתיחס אליו, הנושא הזה של שיתוף הפעולה של מנהלת ההגירה, הרי זו מנהלת בתוכה המשטרה היא הזרוע האכיפתית, אבל הסמכות היא של משרד הפנים.

זיוה אגמי כהן: וכל פעם שהנושא הזה של מעצרים או הרחקות של ילדים או משפחות, הכל נעשה בתיאום ושיתוף פעולה, גם ארגוני הזכויות.

זיוה אגמי כהן: ארגוני הזכויות מבחינה שהם מביאים כאן, כמעט כל הרחקה או כל פניה, תאשר זאת עדנה, שפנו אלינו גם למממן את הקטינים או אישה שהיא לבד, ויש לה קטנים והיא לא יכול לממן את הטיסה, אנחנו נערכנו, נרתמנו בשיתוף עם יחידות הסעד של הרווחה.

זיוה אגמי כהן: הנושא הזה מעוגן אצלנו והוא מוסדר.

זיוה אגמי כהן: זאת אומרת, היום שום דבר הוא לא פרוץ.

זיוה אגמי כהן: ואתה תארת איזה תחושת של התיחסות של חשש, אנחנו לא יכולים עקור את שטח החרדה כי היא קיימת מאז, זאת אומרת שענין ההרחקה הוא מדיניות של מדינת ישראל, לא של מינהלת ההגירה.

רן כהן: אני לא אמרתי את זה כאשמתכם, אני השארתי את זה כמתלה על מערכת החינוך, איך היא תוקפת את זה, אבל תודה רבה.

רינה יצחקי: קודם כל אני רוצה לחזור ולברך על בית ספר ביאליק שהוא באמת איזה אי, פלנטה אחרת, אני לא רוצה להגיד שפיות גם האחרים שפויים, אבל אי של מציאות שהיא לא כל כך מאפיינת את המקומות האחרים, ולעיתים חבל לי שבתי ספר אחרים לא נחשפים ולא נמצאים בקשר עם בית ספר שבואו נאמר לא רק ילדים של מהגרי עבודה, אלא גם כל המבנה הסוציואקונומי של בית הספר הזה שעובד עם ילדים מהרמות הנמוכות ביותר ומצליח ליצור שם אוויר הלימודית ואווירת צוות שבאמת ראויה לכל שבח.

רינה יצחקי: וגם כל מה שהם מקבלים ראוי לכך, אבל אני הייתי אומרת, קודם עלתה פה שאלה באיזה מידה כל המטפלים למיניהם, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, וכל היתר, מודעים לאמנות בינלאומיות.

רינה יצחקי: בעיני זה דבר מאד חשוב, יש לי עניין רב בנושא הזה, אני מלמדת אותו שנים ואני עצובה להגיד, שרוב האנשים כולל אנשים שמגיעים לועדת זכויות הילד בכנסת בתפקידים גבוהים, לא מכירים את האמנות.

רינה יצחקי: במקרה הטוב, הם מכירים סעיף אחד שנראה להם שזה הסעיף שמחסה.

רינה יצחקי: ואני יודעת שנעשית היום פעילות בנושא הזה, אני לא אומרת שלא נעשה שום דבר, אבל עדיין זה רחוק ממה שנחוץ.

רינה יצחקי: הסעיף שכאילו מחסה את ילדי העובדים הזרים, זה הזכות של כל ילד לשם ולזהות, וזה לא מספיק.

רינה יצחקי: כי יש עוד כמה זכויות שחייבים לקחת בחשבון וחשוב שכל העובדים יהיו מודעים לרוח האמנה, לא פחות מאשר לסעיף כפי שהוא מנוסח.

רינה יצחקי: קודם כל, סעיפי ההגנה.

רינה יצחקי: כל ילד זכאי להגנה מפני כל פגיעה.

רינה יצחקי: סעיף של שוויון, אני יודעת לפחות נכון עד לפני זמן קצר שדיברתי עם אמירה יהלום, כשהיא עוד היתה בתפקיד שלה הקודם, שהתקציבים שמגיעים עבור הילדים של המהגרים הם לא מלאים, שיש מה שמגיע בחובה, בחובה מגיע, ומה שנכנס בכל הדברים של פיתוח וחוגים ודברים כאלה לא כל כך מגיע.

רינה יצחקי: אז אפילו באי הזה המסודר כביכול.

רינה יצחקי: אני חושבת שחייבים לדאוג.

רן כהן: יש דיבור בינך לבין משרד החינוך, ובין מנהלת בית הספר על הנושא הזה.

רינה יצחקי: לא, קבוע, לא עקבי, אני היה לי העונג - -

רן כהן: לא הייתי רוצה שרק באמצעות שתי הועדות שלנו כאן, יווצר הקשר הזה.

רינה יצחקי: אני אשמח מאד לשיתוף פעולה בנושא הזה של יידוע על רוח אמנה ועל הסעיפים, ובכלל מה זה אמנה בינלאומית, מה התפקיד שלה, זאת לא אמנה יחידה שצריך לדעת.

רן כהן: הואילו באמת להפגש ולדווח ליושב ראש ועדת החינוך ולי, מה באמת עלה מהמפגשים בענין הזה.

רינה יצחקי: אני גם לא בניתוק מוחלט ממשרד החינוך, אני מכירה טוב את הממונה על ישום זכויות התלמיד, אני רק רוצה להגיד שיש לי המון כבוד למה שעושים אבל זכויות התלמיד זה עדיין חלק מזכויות הילד בכלל.

רינה יצחקי: אז יש פה בעיות שלא הכל מסודר, אם כי זה בהחלט בתהליך חיובי אני בהחלט משבחת אותו.

רינה יצחקי: צריך להמשיך בזה, צריך לפי דעתי, רצוי, שעוד בתי ספר יהיו שותפים למה שקורה בבית ספר ביאליק, ואני הייתי שמחה מאד אם בית ספר ביאליק היה מארח כל פעם איזה צוות ניהול של בתי ספר שבהם יש אוכלוסייה גדולה של ילדים כאלה.

ענת כוהנה-עורקבי: אנחנו מארחים הרבה מאד.

רינה יצחקי: אז כיוונתי לדעת רבים.

רן כהן: הגב' יצחקי, הייתי מבקש שתערך הפגישה הזאת ושתדווחו לנו, על מה שקורה.

עדנה אלטר: כמה הערות.

עדנה אלטר: פרט לילדים, אני רוצה להגיד מההיכרות שלנו מי הם הילדים שנשארים.

עדנה אלטר: מה היא המציאות שלתוכה הם מצויים מעבר לחינוך.

עדנה אלטר: אז דברו פה קצת על המצוקה שזה ילדים שנמצאים באמת, אנחנו מדברים פה על קהילה שנמצאת בחרדה ואנשים שלא יוצאים מהבית, מעבר לעבודה, וילדים שהם באמת חוזרים הביתה ולא פותחים את הדלת ולא יודעים מי זה האדם הבא שיפתח את הדלת, והם לא יודעים שכשיחזרו מבית הספר האבא יהיה שם, וכשאבא שלהם הולך לעבודה יחזור, באמת מדובר פה במצוקה מאד קשה.

עדנה אלטר: דבר השני הוא, שלצערי הרב חלק גדול מהילדים האלה הם ילדים ממשפחות חד הוריות.

עדנה אלטר: מה שקרה שבאמת לא עוצרים ילדים, אבל כן עוצרים בעלים, ויש הרבה מאד אמהות עם ילדים, וענת וכמי שמכיר יודע, שהיום בעיקר אנחנו מתמודדים עם אמהות חד הוריות.

עדנה אלטר: אז נכון שאנחנו פונים למינהלת ההגירה ויש לנו שיתוף פעולה,וכשאנשים מסכימים, ומביעים את רצונם לצאת, מבטיחים לארגן להם כרטיסי טיסה, אבל בחלק גדול מהמקרים גם אנשים לא ממהרים לעשות את זה, גם הם לא תמיד רוצים את זה, והדבר הנוסף שמאפיין את הילדים האלה שזה אחת הסיבות שאמהות כאלה לא יוצאות, זה שחלק מהם הם ילדים חולים, אני חייבת להגי בסוגריים זה לא קשור לנושא חינוך, עדיין לא נפתרה הבעיה של ילדים חולים שהיתה אמורה לקום איזו שהיא ועדה משותפת למשרד הבריאות ולמשרד הפנים שתחליט מה יעלה בגורלם של 80 ילדים כאלה, והיא עוד לא התכנסה וזה תיכף חוגג יום הולדת שנה.

עדנה אלטר: זה דבר אחד.

עדנה אלטר: דבר שני, זה שבאמת יש פחות ילדים, אני אספתי פה לקראת הישיבה אבל זה לא אומר שזה הכל, יש פחות ילדים, ובאמת פורסם שגורשו 100,000 איש, אבל הילדים והמשפחות לא נעלמו.

עדנה אלטר: זאת אומרת, השנה יש 100 ילדים בגנים, טרום חובה וחובה, 100 ילדים רשומים במינהל החינוך העירוני.

עדנה אלטר: אבל, 100 ילדים שרשומים במינהל החינוך זה לא אומר שזה כל הילדים שיש מגילאי 3 עד 6, יש הרבה ילדים שבעבר היו במסגרות החינוך העירוניות, שעשינו הרבה מאמץ כדי שהם יצאו לשם וחוק חינוך חובה שחל עליהם אכן יבוא לידי ביטוי, אבל היום כמו שנאמר, משטרת ההגירה לא פועלת ישירות נגד משפחות, אבל ברגע שיש אוירה של אנשים מפוחדים, וברגע שאנשים חוששים לצאת מהבית אז הם מעדיפים כבר לא לשלוח את הילדים ויש הרבה ילדים בגילאי 3, 4, ו-5, שנמצאים במסגרות שהם לא מסגרות חינוך פורמלי.

עדנה אלטר: הערה נוספת, היא בהמשך של ההיקף.

עדנה אלטר: כמו שאמרתי אז ההיקפים באמת צומצמו בצורה משמעותית, מבחינתנו, וזה בעצם גם רלוונטי, אנחנו כשרות רווחה שבעיקר מטפל בילדים מהמשפחות, מבחינתנו התמונה לא השתנתה, אלא להפך, נהיתה הרבה הרבה יותר גרועה.

עדנה אלטר: כי אני כל הזמן אומרת מינהלת ההגירה ניצחה.

עדנה אלטר: נכון, באמת גורשו 100,000 איש, אבל מה שקרה זה שמקהילה מתפקדת של אנשים בעלי כוחות, שהיו כולם מתפקדים ומסוגלים ולעזור לעצמם, מי שנשאר זה האנשים הנזקקים ביותר שאין להם יכולת לסייע לעצמם, ושאם בעבר הקהילה יכלה לסייע להם, היום כבר אין להם למי לפנות.

עדנה אלטר: - -

רן כהן: אבל פה כבר מדובר בפן השני של העניין.

רן כהן: בכל זאת הבעיה היא הרבה פחות חריפה בהיקפה, אני זוכר את מרכז תל אביב, - -

עדנה אלטר: ההיקף שלה הוא באמת פחת בצורה משמעותית, להגיד שהבעיה היא פחות חריפה אני לא בטוחה כי העלויות - -

רן כהן: הבעיה אולי יותר חריפה, אבל היא פחות פרטית.

עדנה אלטר: לא, כל העלויות של מאה משפחות שהם במצוקה עמוקה יכול להיות שהם הרבה יותר גבוהות ממאה משפחות שהיו מקבלים עזרה מהכנסיות ומהמנהיגויות.

אילנה זיילר: אני לא אחזור כמובן על המחויבות של המשרד להעניק חינוך לכל אחד מהילדים, כי על זה כבר דובר.

אילנה זיילר: אבל אני רוצה להתיחס להערה לגבי אמנת זכויות הילד וחוק זכויות התלמיד.

אילנה זיילר: מדינת ישראל חתומה על אמנת זכויות הילד והמשרד מודע לכך, אני עצמי הופעתי פעמיים בפני ועדות של האו"ם שבהם היו צריכים לדווח על ההתנהלות של המדינה בנושא הזה, ויצאנו משם בהחלט בכבוד.

אילנה זיילר: אשר למערכת ואשר לחינוך של המערכת לכבד את חוק זכויות התלמיד או חוק זכויות הילד באשר הוא ילד, ואת הנגזרות מתוך חוק זכויות התלמיד, אני מבקשת לציין שהנושא הזה הוא אחד מהנושים המרכזיים על סדר יומה של מערכת החינוך, זוכה לתמיכה רבה מאד הן של המנהלת הכללית והן של השרה, ובמהלך שלוש השנים האחרונות נעשתה פעולה רבת היקף בנושא הזה שנוגעת לא רק לילדי עובדים זרים, אלא, לכל ילדי ישראל באשר הם.

אילנה זיילר: בכלל זה, פרסום אמנת זכויות הילד בכל בתי הספר, בכלל זה הוצאת פנקס זכויות התלמיד בעברית, בערבית וברייל, בשתי השפות.

אילנה זיילר: לכל תלמיד בכתה א' עד ג' במדינת ישראל השלב הבא הוא קבלת הפנקס לילדים בכתות ד' עד ו', הרבה פעילות חינוכית שנעשית בנושא הזה, בין מורים ובין תלמידים ובין הורים, הרבה מאד מפגשים של בניית אמנות בין הורים ובין תלמידים, כך שההמלצה שאנחנו נפגש עם יוניצף, היא בוודאי המלצה שמקובלת עלינו, אבל אני סבורה - -

רן כהן: הנושאים שהיא דברה זה לגבי הנושא באמת שהם מעבר לשעות התלמיד לאותם דברים שהם במעבר שבין השכלה שניתנת בבית הספר לחינוך שניתן בבית הספר.

אילנה זיילר: אז התהליך של החינוך וההכרזה על בתי ספר כבתי חינוך ועל תהליך של בניית הסכמות בתוך צוותי הורים מורים, רשויות וכו', כפי שאני אומרת הוא תהליך שאפשר למסור עליו בישיבה נפרדת נתונים מרשימים מאד של מה עושה המערכת, היום בנושא, כולל כלים, כולל הדרכת מורים וכו'.

אילנה זיילר: כך שהייתי רוצה קצת למתן את התחושה שאנחנו כפי שאני אומרת, נשמח להפגש עם יוניצף, ועם כל גוף אחר.

רינה יצחקי: אני שבחתי את כל מה שהמשרד עושה.

רן כהן: בכל זאת ד"ר זיילר, מה התשובה לגבי הנושא של התגבור.

רן כהן: בגלל המצוקה המיוחדת.

אילנה זיילר: פה אנחנו מדברים על נוסחת ההקצאה הדיפרנציאלית כפי שהיא נעשית היום, ואני מתארת לעצמי שכשמביאים בחשבון את מספר הילדים, את המקדמים השונים של ההעדפה, שנמצאים בבית ספר ביאליק, אני יכולה לתאר לעצמי שהילדים בבית ספר ביאליק לא מקבלים פחות ממה שמקבלים ילדים בכל בית ספר אחר - -

רן כהן: סליחה, עכשיו הפכת את הנוסחה, היתה איך בגלל מצבם המיוחד של הילדים יקבלו - -

אילנה זיילר: לא, הנוסחה של התיקצוב הדיפרנציאלי, אם אתה רוצה שאני ארחיב עליה כרגע אני מוכנה, מביאה בחשבון הרבה מאד מקדמים שיש בהם העדפה מתקנת לאוכלוסיות שזקוקות לכך, משום שהיום אנחנו באמת כמספר ילדי בתי הספר נותנים יצוג פר-ילד, אם אין כאן העדפה מתקנת לילדי עובדים זרים, כי אמרנו שכל ילד שנמצא בבית הספר זכאי לחינוך, וכל הילדים נספרים והילדים האלה המספרים שלהם אינם נעלמים, הם האי לא מתחת לשלחן, הם מעל לשלחן, אז אם יש 600 ילדים, או 300 ילדים בבית ספר ביאליק, על פי המקדמים השונים של נוסחת התיקצוב - -

אילן שלגי: האם במקדמים האלה ילדי עובדים זרים, הם כמו נאמר, עולים חדשים או ילדים של שכבות חלשות, איך הם מסווגים שם.

אילנה זיילר: נוסחת שושני.

אילן שלגי: אבל הבעיה שהתשובה ליושב ראש היא שנוסחת שושני לא פועלת במקרה הזה, משום בעצם אין השוואה לילדי עובדים זרים עם שום סוג אוכלוסייה שקיים בארץ.

אילן שלגי: ואני גם לא אוהב את ההשוואה, לא עם העולים החדשים וגם לא עם אנשים נניח בשכבות העוני.

אילן שלגי: כי זה משהו אחר.

אילנה זיילר: אני שוב אומרת התיקצוב הדיפרנציאלי לא מגדיר עולים ולא מגדיר אוכלוסייה כזאת או אחרת.

אילנה זיילר: אלא לוקח מקדמים של הילד.

אילנה זיילר: הוא לוקח את מקדם השכלת הורים, הוא לוקח מקדם ארץ מוצא, הוא לוקח מקדם מספר התלמידים, יש עוד מספר מקדמים, אני רוצה להניח שעל בסיס הנוסחה הזאת אפשר.

אילנה זיילר: עכשיו אתם מדברים על תוספת.

אילנה זיילר: לגבי תוספת בגין ילדי עובדים זרים, זאת שאלה שצריך לבדוק אותה, גם עם הרשות ואני מוכנה לבדוק אותה גם במשרד.

אילנה זיילר: אבל לא הייתי רוצה שנצא מכאן בתחושה שבית ספר ביאליק מקבל פחות או הפסיד בגין המעבר, והנה החברות כאן לא שוללות את זה.

רן כהן: מכיוון שאני אחרון, אני אסתפק רק בכמה משפטים שהיה חשוב לי להשמיע אותם, הם משפטי היסטוריה.

רן כהן: אבל היסטוריה, אני מקווה שהעתיד יהיה טוב יותר ממה שאני ארצה לספר עליו, אפילו יותר טוב כי הם ראויים האנשים האלה, להיות מוזכרים לפחות ברקורד.

רן כהן: כמנהל מחוז תל אביב בעבר, ובעובדה מחוז תל אביב הוא היה הקולט הגדול ביותר של ילדי פועלים זרים, אנחנו מהר מאד הבנו את המסר שנאמר כאן, ילד הוא ילד הוא ילד, ופנינו, ולשאלה לך אם המורים קלטו את רעיון זכויות ילדים וכן הלאה, לצערי לא רק שאני יכול לומר, לא, לא כולם קלטו את זה, גם פקידות בכירה לא קלטה את זה ועובדה שלא נענינו כמה שנים.

רן כהן: ואני חייב לציין לשבח את עיריית תל אביב, את אמירה יהלום שאיננה איתנו כאן, עשתה עבודה נפלאה, הם אנשים מעורים.

רן כהן: והם קלטו את העניין בזמנו והשקיעו הרבה מאד, וכמובן גם המחוז עזר כדי לפתור את הבעיה, אבל ממסדית היא לא נפתרה, עד שהגיע חבר הכנסת יוסי שריד, הוא הגיע כשר חינוך והוא באחת קבע הלכה בענין הזה.

רן כהן: וההלכה שלו, אני מקווה שהי גם שרירה וקיימת וגם התפתחה, שיש שוויון ערך אדם, וילד הוא ילד, ובאמת אין לזה שום קשר עם הפועלים והגרוש, והעניינים האחרים.

רן כהן: ילדים באים לבית הספר, מפוחדים, ואני מצטער לשמוע שהם מפוחדים עוד היום.

רן כהן: היו אז מפוחדים, יש להם בעיות לשוניות, רב לשוניות, כי הם באים מ-14 מדינות, 15 מדינות, מספרים גדולים.

רן כהן: בשביל זה צריך צוות חכם ועל מה קיבלה אמירה יהלום וצוות המורים, שבחלקו יושב כאן היום, על מה קיבלה את המחמאה הגדולה ממני, על כך שהשכילה להפוך בעיה לאתגר, שתכנית לימודים רב תרבותית מהממת ולא כל יום אני משתמש במילה הזאת, מהממת באמת לדוגמה.

רן כהן: ולכן לשאלה איך, שאלת, איך באמת, זה באמת משימה גדולה מאד, בית ספר ביאליק הוא דגם.

רן כהן: מי רוצה ללמוד, מי שצריך ללמוד, יכול לבוא ולראות.

רן כהן: והמלצתי החמה בכל העניין, ואני שמח לשמוע שהיום הדברים מאורגנים ומסודרים, אבל יש באמת מקום לזכור את האנשים הטובים שהתחילו את המהלך, ואני מאחל באמת למשרד שימשיך בדרך אותה הוא תיאר.

אילן שלגי: אני מציע לעצמנו רן, שנקבל החלטות כדלהלן: ועדת החינוך והתרבות והוועדה לעובדים זרים, מודעות לקשיים בפניהם נצבות מערכת החינוך והרשויות המקומיות במתן שרותי חינוך לילדי העובדים הזרים בהתאם לאמנות הבינלאומיות והחוק הישראלי.

אילן שלגי: הוועדות מביעות הערכה למאמץ המושקע בשילובם של ילדי העובדים הזרים בגני הילדים ובבתי הספר, ובמיוחד היא מוקירה את פועלם של מנהלים ומורים המקדישים לכך את מלוא ומיטב כישוריהם ואהבתם.

אילן שלגי: הוועדות מביעות דאגה באשר לאי מעורבות המערכת בכל הנוגע לילדי עובדים זרים בגיל הרך, שרבים מהם מוחזקים במעונות פרטיים שאין להם רישוי ולא קיים פיקוח על תנאי הבטיחות והתברואה בהם.

אילן שלגי: הוועדות קוראות למשרד החינוך לבחון מחדש את הקריטריונים, לענין תיקצוב בתי ספר, בהם יש שיעור גבוה של ילדי עובדים זרים.

אילן שלגי: הוועדות מברכות על הוראתו של שר הפנים למשטרת ההגירה כי לא יגורשו עובדים זרים להם ילדים במערכת החינוך ועל התהליך של הענקת מעמד לילדי עובדים זרים.

אילן שלגי: הוועדה מבקשת מועדת השרים העוסקת בנושא לאשר את מדיניות שר הפנים בענין זה.

אילן שלגי: תודה רבה.