ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 221, 2004-05-05 09:00

אילן שלגי: בוקר טוב לכולם, אנחנו היום בדיון, לבקשתו של חבר הכנסת עומרי שרון, כשהכותרת היא : "גם אני אהיה סטודנט".

אילן שלגי: אני מבין שאנחנו נשמע מפי חבר הכנסת שרון וגם מפי אנשי העמותה במה מדובר ונשתדל גם ללמוד ואולי נוכל לסייע.

אילן שלגי: בבקשה חבר הכנסת שרון.

עמרי שרון: אני הגעתי לחבר'ה, נפגשתי איתם, ראיתי שהם עושים דבר מאוד מעניין וחשבתי שיכול להיות מאוד מעניין ומאוד חשוב גם להציג את זה וגם לראות איך אפשר לשלב ולעזור להם.

עמרי שרון: לכן אני חושב שהכי כדאי שנציג את זה, שנסביר את הדברים, את ההיקף, מה עושים ומשם נראה איך ממשיכים הלאה.

אילן שלגי: בבקשה מר ארליך.

שחר ארליך: עמותת גם אני אהיה סטודנט, היא עמותה שבעצם עובדת עם ילדים מצטיינים.

שחר ארליך: הטענה המרכזית שלנו היא שאם ניקח ילד בכיתה ב', ילד עם פוטנציאל למצוינות, באזור סוציו אקונומי נמוך, ונדע ללוות אותו מכיתה ב' ועד סוף י"ב, במערכת כוללת שרואה את התלמיד גם כתלמיד אבל גם כאדם, ותכף נדבר על מה, במערכת שכוללת את התלמיד, את ההורים שלו, ואת הקהילה שלו, אנחנו בעצם נוכל לקבל בסוף י"ב תלמיד מצטיין.

שחר ארליך: אבל הרבה יותר מתלמיד מצטיין אנחנו נוכל לקבל מנהיג בקהילה שלו, איפה שהוא לא יהיה, לאו דווקא מנהיג פוליטי, מנהיג בתעשייה, מנהיג בכלכלה, מנהיג בכל מקום שהוא יהיה.

שחר ארליך: אנחנו בעצם עושים פרויקט שמשלב את שלושת הגורמים, את החניך, את ההורים ואת הקהילה.

שחר ארליך: התלמידים מתקבלים לעמותה כמועמדים בכיתה ב' ונכנסים אליה בכיתה ג'.

שחר ארליך: הם מייצרים קבוצות של 14 תלמידים בכיתה, ובעצם נכנסים לעבודה מכיתה ג', עבודה שוטפת, שהיא עבודה של שנים עשר חודשים בשנה, במהלך כל השנה.

אילן שלגי: היא מתבצעת בשעות אחר הצהריים?

שחר ארליך: היא מתבצעת בימי הלימודים בשעות אחרי הצהריים, ראשון, שני, רביעי, חמישי.

שחר ארליך: הסיבה שהיא לא מתבצעת ביום שלישי כי רוב החניכים שלנו הולכים לתנועות הנוער, ותנועות הנוער הם ביום שלישי ושבת.

שחר ארליך: אנחנו בעצם נכנסים אחרי יום הלימודים לבתי הספר.

שחר ארליך: כלומר ילדים בבית ספר יסודי לא הולכים הביתה, אנחנו דואגים להם לארוחת צהריים והם נשארים ארבע שעות אחרי הלימודים והם לומדים מגוון שלם של מקצועות.

שחר ארליך: כלומר לא המצאנו את הגלגל בשום דבר, לקחנו כל מיני דברים שקיימים.

שחר ארליך: הילדים לומדים מקצועות פורמאליים, מתמטיקה, אנגלית, מחשבים ועברית, שזה בעצם ארבע היסודות, ארבע השפות שאנחנו מלמדים.

שחר ארליך: הם לומדים הרבה מאוד העשרה מדעית, הרבה מאוד העשרה הומאנית, שבהעשרה הומאנית לדוגמא המטרה שהילד ידע לסכם ולהרצאות בפני כיתה על מה שהוא למד.

שחר ארליך: הם לומדים הרבה מאוד העשרה חוגית, שאנחנו פה משלבים בעצם עבודה עם המתנסים ומייצרים איזה שהוא שדרוג למתנסים, כלומר אנחנו מגיעים לאזורים שלדוגמא אין חוג צילום, אנחנו מביאים חוג צילום, חוג טניס, חוגי אומנות ברמה גבוהה.

שחר ארליך: הרעיון הוא שתלמיד, אדם, הוא משהו שלם, זה שהוא לומד זה חשוב, חמישים אחוז מהתקציב בסך הכול הולכים ללימודים, השאר הולך לפעילויות תרבות.

שחר ארליך: כל ילד כזה יעשה פעילויות תרבות במהלך מה שנקרא פעילויות תרבות קצרות.

שחר ארליך: הצגה, סרט, משחק באולינג, הופעה של אייל גולן, הופעה של מיומנה, כולם נמצאים על אותו לבל של פעילות תרבות.

אילן שלגי: סליחה שאני מפסיק אותך, כשאתם נכנסים לשכונה או לבית ספר ובוחרים מתוך נאמר שכבת כיתות ב' או כיתות ג', עשרה או חמישה עשר ילדים, זה בעצם יוצר איזה שהיא קבוצה מועדפת, מאותגרת כמובן יותר, אבל היא מקבלת המון – אני עכשיו מדבר מבחינת הילד והילדים האחרים שאולי מתייחסים לזה בקנאה, כי מלבד לימודים נוספים הוא גם מקבל מה שמכונה צ'ופרים.

שחר ארליך: נכון, הוא מקבל הרבה מאוד צ'ופרים, בעיקר בקיץ אנחנו עובדים עם הצופים, עם עתידים.

שחר ארליך: כל הילדים שלנו הם ילדי קדם עתידים החל מכיתה ט'.

שחר ארליך: אנחנו עובדים הרבה עם ניצנה, עם קרן רש"י, עובדים בפעילויות שהם בשותפות עם תנועות הנוער, פעילויות שהם בשותפות עם סיירות וטבע.

שחר ארליך: הילד מקבל הרבה צ'ופרים אבל הוא מקבל גם חובות.

שחר ארליך: ילד כזה, אני אקצר את התהליך, החל מכיתה ז' בעצם, הוא מתחיל להחזיר לקהילה, ילד כזה מחויב להחזיר לקהילה.

שחר ארליך: הילדים האלה מלמדים ילדים אחרים בתוך הקהילה, מעבר לזה הילדים האלה בבית ספר, ילד מצטיין אצלנו, הגדרה שלו היא לא ילד שיודע ויכול לעבור את הבחינות במאה, זה חוכמה קטנה מאוד.

שחר ארליך: ילד מציין הוא דוגמא, ילד מצטיין זה ילד שאף פעם לא נוהג באלימות.

שחר ארליך: ילד מצטיין זה ילד שעוזר בכיתה, ילד מצטיין זה ילד שצריך להתנדב, שהוא צריך להיות מדריך בתנועת הנוער, יש סטנדרטים לילדים מצטיינים, וזה נכון שזה גורם קנאה.

שחר ארליך: יש איזה שהיא תחרות, מצד שני תמיד אנחנו משאירים להנהלות בתי הספר מקומות פנויים לילדים בינוניים שמשתפרים במהלך השנה ואז למנהלת בית הספר יש כלי שהיא יכולה לדרבן את הילדים הבינוניים.

שחר ארליך: כלומר אנחנו חושבים שיש לנו אפקט מניפה מאוד חזק, הוא לא מגיע עד לילדים המאוד חלשים.

אילן שלגי: כמה זמן אתם כבר פועלים?

שחר ארליך: אנחנו פועלים – בעצם התוכנית הייתה תוכנית ניסויית, אנחנו מערבים המון את ההורים, ההורים גם מגיעים להרצאות, הם גם יוצאים לסדנאות, הם גם משתתפים בקורסים.

שחר ארליך: עשרה אחוז מהתקציב מושקע בעצם בהורים.

שחר ארליך: ההורים הם חלק אינטגראלי מהפעילות, הם מחויבים לכל הפעילות.

שחר ארליך: יש לנו הורים שבכל סטנדרט נחשבו להורים שאי אפשר לעבוד איתם ולעולם לא יבואו, ויש להם נוכחות מלאה בהרצאות, כי הם חייבים.

אילן שלגי: כמה שנים אתם פועלים?

שחר ארליך: אנחנו זה השנה השישית שלנו בתל כביר, זה היה חמש שנים פרויקט ניסויי בתל כביר, מי שפיקח עליו זה פרופ' מנחם פרידנלד, שהוא הקים ביחד איתנו את התוכנית.

שחר ארליך: מהשנה בעצם התרחבנו, היום אנחנו קיימים בחמישה מקומות.

אילן שלגי: כשאתה בבית ספר מסוים מתחיל עם ילדי כיתה ב', בשנה הבאה שוב תפתח בשכבת ב'?

שחר ארליך: לא, אני מתחיל עם ב' עד ו', וכל פעם נכנסים מב' ואני גדל יחד עם הילדים.

שחר ארליך: היום אנחנו קיימים ביהוד, בהרצליה, בתל כביר, בנס ציונה ובקצרין.

שחר ארליך: אנחנו קיימים בקצרין בפרויקט משותף יחד עם עתידים, מי שמכיר את העבודה שהם עושים שם.

אילן שלגי: ביום ראשון אנחנו נהיה בקצרין.

שחר ארליך: אנחנו עובדים שם יחד עם עתידים והמועצה המקומית גולן וקצרין שעושים את כל השינוי ברמת הגולן.

שחר ארליך: אנחנו עובדים שש שנים, יש לנו ילדים בתל אביב, הילדים שלנו הם לומדים בעיקר בעירוני ד', בעירוני א', יש לנו קצת בהנדסאים, אבל הנדסאים נסגרה חטיבת הביניים, כשהתחלנו פחות או יותר.

שחר ארליך: הציונים שלהם הם מאוד גבוהים, מבחינתנו הסטנדרט הוא –

גילה פינקלשטיין: למה עירוני א' ועירוני ד'?

גילה פינקלשטיין: יש עירוני ח', יש עוד בתי ספר.

גילה פינקלשטיין: דווקא ילדים מהשכונות, הרבה ילדים מהשכונות.

שחר ארליך: קודם כל זה תלוי באשכול, דבר שני את בטח מכירה את מערכת החינוך בתל אביב, אני יכול להגיד לך שלקראת שנה הבאה עם הפתיחה של פרויקט ביפו, אנחנו מתכוונים להתחיל לנסות לעבוד יחד עם המכללה האקדמית, בעירוני ז', לשדרג את עירוני ז'.

שחר ארליך: אבל כל עוד היינו פרויקט קטן, אנחנו העדפנו בעצם ללכת בתוך האשכול שלנו, לבית ספר שיודע לתת את הבגרות הכי טובה מבחינתנו.

שחר ארליך: יודע לתת חמש יחידות פיזיקה, חמש יחידות מחשבים, הרעיון שלנו היה לא לנסות לשנות בתי ספר, לא לנסות לעבוד, אלא בקיים לשלוח למה שאנחנו הבנו כבית ספר שיכול לתת תשובה.

גילה פינקלשטיין: בתל אביב אתם בא' וד'?

שחר ארליך: בתל אביב אנחנו בעיקר בא' וד', יש לנו מעט מאוד מהנדסאים.

שחר ארליך: בכל המקומות האחרים אנחנו פתחנו ב' עד ו', מלבד נס ציונה שפתחנו ב' עד ח'.

שחר ארליך: בכל מקום אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם המגזר העסקי, כמעט בכולם.

שחר ארליך: ביהוד זה מרקורי, נס ציונה –

אילן שלגי: שיתוף הפעולה הוא בכך שאנשים שלהם באים לשם, או בכסף, או בשניהם?

שחר ארליך: גם וגם, גם כסף וגם שיתוף פעולה, הכניסה שלנו מתבצעת בעצם, איך אנחנו נכנסים לתוכנית, אנחנו נכנסים קודם כל דרך מנהל החינוך של העירייה, זה השיטה.

שחר ארליך: קודם כל להגיע למינהל החינוך של העירייה, פעם אנחנו היינו פונים, היום מנהלי החינוך פונים אלינו.

שחר ארליך: ממנהל החינוך אנחנו עוברים בעצם לבית ספר ובית ספר אנחנו נכנסים, כשהבסיס שלנו הוא בית הספר.

שחר ארליך: כשהילדים גדלים יותר, בתל אביב לדוגמא אנחנו לא מלמדים אותם בתוך החטיבה, אנחנו חוזרים לשכונה, בנס ציונה אנחנו מלמדים אותם עדיין בתוך החטיבה, כלומר אחר הצהריים.

שחר ארליך: כל מקום זה טיפה שונה.

שחר ארליך: אבל בבית ספר יסודי אנחנו מתעקשים ללמד בתוך בית הספר.

שחר ארליך: כלומר להגיע אחר הצהריים בתוך הבית ספר, הילד לא יוצא, או שהוא עובר מבית ספר לבית ספר, אם זה שני בתי ספר.

אילן שלגי: מי המורים?

שחר ארליך: עד כיתה ט' זה סטודנטים.

יוסי שריד: מה זה, פר"ח?

שחר ארליך: זה לא פר"ח, לצורך העניין דומה.

גילה פינקלשטיין: במה זה שונה מפר"ח?

אילן שלגי: אתם משלמים יותר לסטודנטים?

שחר ארליך: לא, אנחנו לא משלמים יותר לסטודנטים,

גילה פינקלשטיין: במה זה שונה מפר"ח?

שחר ארליך: זה שונה מפר"ח, מבחינת הסטודנט - ?

גילה פינקלשטיין: אנחנו מכירים את הפרויקט של פר"ח, כן,

שחר ארליך: מבחינת הכסף זה אפילו דומה מאוד, הוא בא פעם אחת לארבע שעות, הוא מקבל חמשת אלפים שקל.

שחר ארליך: מבחינת הזמן שנדרש הוא קצת יותר, כי אלף הוא צריך להכין שיעורים ולהרצות, זאת כיתה, יש לו כיתה.

שחר ארליך: ב' הוא מחויב –

אילן שלגי: פר"ח זה אחד על אחד.

שחר ארליך: הוא מחויב בסדנאות, כלומר בתחילת שנה יש ארבעה ימים של סדנה של ההורים הילדים והמדריכים, הוא מחויב בארבעה ימים כאלה.

שחר ארליך: הוא מחויב באירועים של כל החגים, כלומר הוא מחויב לקבוצה שמתהווה.

שחר ארליך: מה שטוב לסטודנט בדרך כלל, מה שהם אוהבים, שכל תוכנית בעצם מתבססת על סטודנטים ועל מנהל, ובהמשך על מורים, מכיתה ט' זה מורים.

שחר ארליך: אנחנו עובדים יחד עם ברנקו וייס ויחד עם עתידים, יש לנו שיתוף פעולה לגבי הילדים מט' ומעלה.

שחר ארליך: מה שטוב לסטודנט, זה שהסטודנטים מרגישים שמבחינתם זאת תוכנית קטנה ויש להם אפשרות להשפיע על המערכת מאוד בקלות.

יוסי שריד: כמה השקעתם?

שחר ארליך: כל ילד, השקעה –

יוסי שריד: לא כל ילד, כמה השנה אתם משקיעים בסך הכול?

שחר ארליך: בסך הכול השנה אנחנו נשקיע 2.5 מיליון שקל, שנה הבאה ארבעה מיליון שקלים.

שחר ארליך: כל ילד עולה 6000 שקל בשנה, שכמו שאמרתי חצי מזה, זה הלימודים, עשרים אחוז על פעילות תרבות, שהרוב היא פעילות תרבות בחופשים, חלק פעילות תרבות במהלך שנת הלימודים.

שחר ארליך: עשרים אחוז מזה זה על הקיץ ועשרה אחוז על ההורים.

יוסי שריד: מה המקורות שלכם?

שחר ארליך: המקורות שלנו הם מעט כסף מהרשויות המקומיות, בערך עשרה אחוז מהתקציב.

שחר ארליך: כל השאר זה קרנות, אנשים פרטיים וחברות.

יוסי שריד: באיזה יחס?

יוסי שריד: אני אגיד לך למה אני שואל, כי מניסיוני, אין לי הרבה ניסיון, אבל מניסיוני הצנוע אני יודע שמקימים עמותות שכוונותיהן נפלאות, אבל בסוף זה חוזר לאותו מקור מימון.

יוסי שריד: איך שלא מסתכלים בסוף מגיעים למשרד החינוך, לאיגום.

יוסי שריד: באיזה יחסים, אתה אומר, קודם כל אתה אומר שאתם עובדים עם ברנקו וייס, אתם עובדים עם סקטה רש"י,

שחר ארליך: כן,

שחר ארליך: אז מה שם, תן לנו תמונה מוגדרת של המקורות.

אילן שלגי: וכשאתה אומר תלפיות –

שחר ארליך: עתידים, לא תלפיות,

אילן שלגי: האם עתידים סופרים את אותם ילדים?

שחר ארליך: לא,

אילן שלגי: איך שיתוף הפעולה?

שחר ארליך: איך עתידים עובדים, עתידים בעצם ככה, הילדים שלנו הופכים להיות ילדי קדם עתידים, ומה שקורה בעצם, בקטע של הלימודים של ברנקו ויס, אנחנו עושים שם בחלק הזה שליש מהתרומות שלנו, שליש מברנקו ויס ושליש מעתידים, מקדם עתידים בהקשר הזה.

שחר ארליך: בהקשר של קרן רש"י, קרן רש"י עוזרת לנו בכל הסדנאות שלנו בניצנה ובתוכנית שלנו בנס ציונה.

שחר ארליך: באופן כללי מתוך התשעים אחוז שמגיע מתרומות, חצי מזה זה חברות, עשרים וחמישה אחוז זה קרנות ועשרים וחמישה אחוז אנשים פרטיים, זה החלוקה.

שחר ארליך: הרוב זה קרנות חינוך, כמו קרן רידג', קרן גלנקו, קרן יהל, שזה הקרן של משפחת רקנאטי, קרנות שזה מה שהן עושות, תורמות לחינוך, או תורמות גם לדברים אחרים ותורמות גם לחינוך.

יוסי שריד: מי האפוטרופסות הפדגוגית ?

שחר ארליך: פרופ' פרידלנד, המכללה האקדמית של תל אביב יפו, מי שלא מכיר, זו מכללה ציבורית.

יוסי שריד: מכירים,

שחר ארליך: מכירים, אז אני הקמתי את התוכנית לפני שש שנים יחד עם פרופ' נחמיה פרידמן שהצטרף מאוד מהר.

שחר ארליך: הועדה האקדמית, הפדגוגית אקדמית היא ברשות נחמיה פרידלנד.

אילן שלגי: כמה אנשים בעמותה הם מקבלי משכורת?

שחר ארליך: בעמותה עצמה, בהנהלת העמותה מה שנקרא, יש שתיים וחצי משרות.

שחר ארליך: בכל תוכנית יש מנהל שמנהל, זה משרה מלאה של בן אדם מאוד צעיר, מישהו שסיים תואר ראשון, משרה של 5000 שקל, ורכזים שהם סטודנטים שזה משרה של אלפיים שקל, אחד או שניים, תלוי בגודל התוכנית.

שחר ארליך: בתוכנית חדשה אין רכזים, בתוכנית שגדלה, יש.

שחר ארליך: זה הסדר גודל של מקבלי משכורת בעמותה.

אילן שלגי: אני מציע שנשמע גם את שושי.

שושי חיימוב: אני שושי, אני בפרויקט חמש שנים ה', אני בכיתה ט'.

גילה פינקלשטיין: איפה את לומדת?

שושי חיימוב: עירוני ד',

גילה פינקלשטיין: באיזה עיר?

שושי חיימוב: תל אביב, תל כביר, אני חמש שנים בעמותה, זה לא סתם עמותה שאתה בא, לומד והולך, היא עמותה שהיא כמו משפחה שלנו, כי אנחנו לא באים וזהו, באים והולכים.

שושי חיימוב: הם מובילים אותך עד לבגרות שזה טוב, הם עוזרים לך ולא רק סטודנטים, הם מביאים עוד אנשים שכאילו עוזרים לך לבגרות.

יוסי שריד: אז מה אתם מצפים מאיתנו, זה שבאתם לספר לנו על פועלכם זה יפה וזה גם בהחלט גורם לסיפוק.

יוסי שריד: אבל מה הציפיות שלכם מאיתנו?

שחר ארליך: קודם כל שתהיו מסופקים, זה חשוב מאוד,

יוסי שריד: את זה השגתם,

אילן שלגי: תיכף נשמע את אנשי משרד החינוך, אני רוצה לשמוע את ההתייחסות של משרד החינוך.

יוסי שריד: משרד החינוך יגיד שזה נהדר ושימשיכו בפועלם.

שחר ארליך: א' קודם כל זה ישמח אותי מאוד, שמשרד החינוך יגיד שזה נהדר, בשלב הזה היינו רוצים, עבדנו בעצם כעמותה שקמה לאט לאט, פיתחה את המודל שלה, ויישמה אותו והיא חושבת שהוא מצליח.

שחר ארליך: אחד הדברים החשובים זה הכרה, הרעיון שיכירו את התוכנית, יראו אותה, גם יבקרו אותה, גם ישאלו את השאלות הנכונות, גם יראו, אנחנו מחפשים בשלב הזה הכרה ושתהיו מסופקים, זה שני הדברים.

אילן שלגי: פרופ' כץ, לפני שנשמע עד כמה אתה מרוצה מכזו פעילות, אני רוצה לשאול, מאחר וקיימות עוד עמותות של אנשים טובים, שבדרך כלל פונים לאותם מקורות.

יוסי שריד: עשרות,

אילן שלגי: עד כמה המשרד מעורב, מנתב את הדברים, מעודד את הדברים, כשלכולם יש כוונות טובות, אבל איך אתם בתמונה?

יעקב כץ: אני אומר מה המדיניות הפדגוגית שלנו, לאחר מכן איך אנחנו מתייחסים לכל העמותות.

יעקב כץ: המדיניות שמסתמנת בשנים האחרונות במשרד, היא לא לאפשר לעמותות להיכנס לחינוך הפורמאלי.

יעקב כץ: זאת אומרת משמונה בבוקר עד שהמורה הולך הביתה, המורה אחראי כלפי התלמידים, לפיקוח של משרד החינוך, אנחנו מצפים שהמורים יעשו מה שצריך לעשות.

יעקב כץ: מאידך אנחנו מאוד מעודדים פעילות מהסוג הזה, שהיא העשרתית ואולי אפילו יותר מזה אחרי הצהריים.

יעקב כץ: להיכנס לאותה מסגרת שמערכת החינוך הפורמאלית לא יכולה לעשות ולא עושה.

יעקב כץ: יש מספר עמותות שעוסקות בחינוך אחר הצהרים נקרא לזה, אני לא רוצה להגיד בלתי פורמאלי, זה לא בדיוק בלתי פורמאלי, זה יותר העשרה ותמיכה וקידום תלמידים מעבר לחינוך הפורמאלי, שכפי שאתם יודעים לא לוקח יותר מאשר חצי יום או טיפה יותר בבית הספר העל יסודי.

יעקב כץ: כמובן שאנחנו בדרך כלל מפקחים על היעילות של אותן העמותות, יש עמותות יעילות מאוד ויש לנו פיקוח, אומנם לא יותר מדי מפקחים עוסקים בזה, בסך הכול מפקח אחד שמבקר את העמותות שעוסקות בעניין.

יעקב כץ: העמותות הטובות, הרציניות, שמוסיפות ותורמות, אנחנו מעודדים אותם.

אילן שלגי: הם עוסקים במקצועות הליבה, יש איזה שהיא התאמה בין תוכנית הלימודים לבין מה שהם מוסיפים התלמידים.

יעקב כץ: בוודאי,

שחר ארליך: אני רק אגיד, לגבי מקצועות הליבה אנחנו לא מלמדים בלי תיאום עם בית הספר, כלומר אנחנו מתחברים למי שמרכז את המתמטיקה ואת האנגלית בבית ספר, בעיקר מתמטיקה ואנגלית.

שחר ארליך: מחשבים יש לנו תוכנית, ילד בכיתה ו' אצלנו חייב לדעת לתכנת, אז זה תוכנית אחרת.

שחר ארליך: אבל מתמטיקה ואנגלית אנחנו מאוד מחוברים לבתי הספר.

שחר ארליך: ובגלל זה בית ספר בעצם שההנהלה שלו, אנחנו חושבים שהיא לא ממש רוצה אותנו, אנחנו לא נהיה שם.

שחר ארליך: החיבור עם בית הספר הוא חיבור מאוד הדוק, למרות שאנחנו אחרי הצהריים.

יוסי שריד: אתם מכירים את העמותה הזו?

יעקב כץ: אנחנו לא מכירים, אנחנו נשמח להכיר ולבקר.

יוסי שריד: זאת אומרת שכל מה שאתה אומר לנו שזה חשוב, בינתיים לא חל על העמותה הזו.

יעקב כץ: נכון, לא בדקתי,

יוסי שריד: בינתיים לא בדקתם, לא ביקרתם, לא פיקחתם, אין לכם מושג,

יעקב כץ: לא,

יוסי שריד: אתם לא יכולים להגיד עליה מילה מטוב ועד רע.

יעקב כץ: לא,

אילן שלגי: דר' זיילר, בבקשה,

אילנה זיילר: אני רוצה להמשיך את הדברים של פרופ' כץ, קודם כל תבורכו, זה יפה, זה מעניין, זה מאתגר ואני באמת סבורה שצריך לברך על כל יוזמה כזאת.

אילנה זיילר: אבל בדיוק בהמשך לדברים שנאמרו כאן, אני אשמח מאוד אם נכיר אתכם גם בפן הפדגוגי, ואם יהיה קשר בין המנהל הפדגוגי, שאחראי על מערכות החינוך באמצעות כמובן המנהלים והמפקחים, להכיר את התוכנית ואולי לחשוב ביחד על כל מיני פרמטרים שאנחנו, אני לפחות כשקראתי את התוכנית, שאלתי את עצמי ולא היו לי את התשובות.

אילנה זיילר: אני לא רוצה להתחיל כעת דיון על התוכנית עצמה, אלא רק על העיקרון, וגם כפי שאמר או כפי שנשאל כאן, גם להיות בטוחה תוך כדי הדיונים המשותפים שלנו ועיגון העקרונות, שנכנסים באמת לאותם מקומות שלא פועלות שם כבר עמותות אחרות, שלא פועלת קרן קרב ונותנת תוכניות העשרה, עמותת ידידים וכו'.

אילנה זיילר: כי אני חושבת שהאזורים –

שחר ארליך: אחד הדברים שאנחנו עושים, למשל בבאר שבע הזמינו אותם ובדקנו –

אילנה זיילר: נכון, בדרום וכו', זאת אומרת יש הרבה מאוד, כפי שנאמר, -

יוסי שריד: ברנקו וייס בעצמו,

אילנה זיילר: ברנקו וייס בעצמו, אז חשוב מאוד, אני חושבת שהיעילות של התוכנית, זה יכול לתת לה אפילו דחיפה קדימה אם גם נלמד אותה ונכיר אותה, גם נהיה יותר מתואמים, וגם באמת נהיה בטוחים שלא נוצרות כפילויות.

אילנה זיילר: כי הרבה פעמים קורה במקומותינו שרוב טוב מושפע פחות או יותר באותם אזורים, ולעומת זאת יש מקומות – לכן מאוד שמחתי לשמוע על קצרין ולא מקומות אחרים שאני יודעת שהם כבר שופעי טוב.

אילן שלגי: היינו פה לפני כחודש בדיון לפי בקשתה של חברת הכנסת יולי תמיר, בנושא עמותת אומץ.

אילן שלגי: שם יש מצוקה, הם פועלים לאותם מטרות טובות, בשכבות הגבוהות יותר –

יוסי שריד: זה תוכנית של משרד החינוך, זה לא –

אילן שלגי: שם יש מצוקה כספית,

יוסי שריד: נו, בוודאי,

אילנה זיילר: בקצרה, הרעיון יוצא מן הכלל, אני מניחה שהביצוע בוודאי טוב.

אילנה זיילר: אנחנו מבקשים להיות שותפים, שזה אומר להכיר, לתכנן, כמובן לא לפגוע בעצמאות שלכם אבל להיות הרבה יותר מודעים ושותפים.

אילן שלגי: בבקשה פרופ' כץ.

יעקב כץ: אני רוצה להוסיף, יש לנו מספר פרויקטים, מספר קטן של פרויקטים מהסוג הזה, לפי מה שאני שומע, אם סטודנטים, אני מדבר בגלל הסטודנטים ומסתבר שהסטודנטים מחויבים והם עושים עבודה טובה מאוד.

יעקב כץ: אני אתן רק דוגמא, פרויקט משותף עם הטכניות, הם הביאו את המימון ואנחנו נתנו להם את האפשרות להיכנס למערכת החינוך.

יעקב כץ: הם מקדמים את הסטודנטים במתמטיקה –

יוסי שריד: זה עמותת הפרופסורים?

יוסי שריד: זה נקרא עמותת בשער.

יעקב כץ: לא, לא, לא בשער,

יוסי שריד: בשעתו נשיא הטכניון היה שם.

יעקב כץ: נשיא הטכניון, פרופ' – הציע שהסטודנטים להנדסה ולמתמטיקה, ילמדו במנהל החינוך, או במסגרת מנהל החינוך של עיריית חיפה, אותו סוג של העשרה במתמטיקה, בקבוצות קטנות ותלמידים שמעוניינים בכך.

יעקב כץ: זה התחיל השנה וזה עובד טוב, אנחנו יודעים מה המצב במתמטיקה, זה רק יכול להועיל לנו.

יעקב כץ: אנחנו נוכחנו לדעת שהעבודה של סטודנטים היא עבודה איכותית וטובה.

יעקב כץ: לכן, ממה שאני שומע, זה בוודאי נשמע טוב ונשמע כדבר שמשלים את המדיניות שלנו.

יעקב כץ: מה שכן, אנחנו כמובן נרצה להכיר ולשתף פעולה.

אילן שלגי: אתם מחזקים את המצטיינים, את אלה עם הפוטנציאל, אבל ברור שהשקעה דומה גם בבינוניים בוא נאמר, גם היא תרים אותם, זה אין ספק.

אילן שלגי: כלומר לדברים אין גבול.

שחר ארליך: א' התוכנית כמו שהיא מתאימה לילדים מאוד מסוימים.

שחר ארליך: אם תיקח את התוכנית הזאת, תשים אותה כמו שהיא לילדים בינוניים, היא לא תעבוד טוב, צריך לעשות בה שינוי.

שחר ארליך: אבל זה ברור, אתה בוחר, כי העמותה עם כסף פרטי, כסף שמגע, הוא של אנשים פרטיים –

אילן שלגי: איך אתם ממיינים את הילדים?

אילן שלגי: בכיתה ב' למשל?

שחר ארליך: בכיתה ב' אני לוקח פי שניים תלמידים ממה שאני יכול לקבל, ומי שמצביע עליהם היא מערכת החינוך, אני לא יודע לבחון.

שחר ארליך: יש לי בחינות בכיתה ד', ה', ו', בכיתות ב' הבחינות שלי לא טובות.

אילן שלגי: זה מערכת החינוך או המערכת החינוך?

שחר ארליך: בתי הספר, אני לא יודע, מנהלת בית ספר – זה מערכת החינוך או המערכת העירונית?

אילן שלגי: מנהלת בית הספר זה בסדר, אני לא הייתי רוצה שפוליטיקאים יתחילו לסווג תלמידים.

שחר ארליך: לא, לא, זה בית הספר, שמה שקורה אני מקבל בעצם פי שניים תלמידים ממה שאני יכול, ואז בכיתה ב' הם לא נקראים ילדים של תוכנית המצטיינים, זה פעילות שנראית אחרת, אני מכיר אותם במהלך השנה.

שחר ארליך: אני מלמד אותם אנגלית ו או לוגיקה, זה שני הדברים שאני מלמד אותם.

שחר ארליך: הם לא משתתפים בכל הפעילויות, כלומר כדי לא ליצור תחושת כישלון לחצי מהתלמידים הם קוראים לזה חוג.

שחר ארליך: מתוכם אנחנו בעצם בוחרים, אחרי שאנחנו מכירים את הילדים, הם גם עושים בחינות, אבל הבחינות הן – בחינה תשפיע רק אם הילד קיבל או מאה, שאי אפשר לקבל מאה בבחינות שלנו או עשרים, הוא צריך מאוד להיכשל או מאוד להצליח, כדי שנתייחס לבחינה ולא נתייחס להיכרות ולעבודה.

שחר ארליך: זה ילדים מאוד קטנים, אבל במהלך השנים אם ילד נגיד רוצה להיכנס, אם נשאר מקום בכיתה ו', או בכיתה ז', אז הוא צריך לעבור בחינה שונה.

אילן שלגי: איך זה משתלב לפרויקטים לילדים מחוננים?

אילן שלגי: יש רשויות מקומיות שמלקטות את המחוננים.

שחר ארליך: ברגע שיש לנו ילד מחונן, שמוכר כמחונן, אנחנו שולחים אותו לתוכניות למחוננים, הם עושים הכול יותר טוב מאיתנו.

שחר ארליך: מכסימום אם זה רק פעם בשבוע, אז באותה פעם הוא נוסע וחוזר, יש כאלה שזה יותר.

שחר ארליך: הגדרתית אין לנו את המקצועיות הנדרשת כדי לעבוד עם ילדים מחוננים, כמו שתוכניות מחוננים עושות.

יוסי שריד: איך אתה הגעת, אם מותר לשאול, מה הרקע ?

יוסי שריד: מותר בהחלט,

יוסי שריד: מה אתה עושה?

שחר ארליך: אני בעל תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.

שחר ארליך: מה שעשיתי בחיים זה לייעץ, הייתי יועץ לחברת אפלייד אקונומיקס, של כמה פרופסורים לכלכלה, ייעצתי בעיקר לחברת בזק.

שחר ארליך: תואר ראשון עשיתי במכללה האקדמית של -, תוך כדי התואר הראשון בעוונותיי, אחרי שהבנתי שמאבק הסטודנטים של תשעים ושמונה הוא לא בשביל צדק חברתי אלא בשביל חמשת אלפים שקל, פרשנו חבורה של סטודנטים מהמאבק והקמנו את זה.

שחר ארליך: עד לפני שנה לא עבדתי בעמותה, אלא הייתי יושב ראש העמותה והעמותה פעלה.

שחר ארליך: מלפני שנה וחצי שולה רקנאטי הצטרפה, הקימה ועד מנהל ציבורי, שהחליף את הועד מנהל של סטודנטים שהיה, ומאז אני עובד בעמותה.

אילן שלגי: בירושלים אתה רוצה לפתוח שנה הבאה.

שחר ארליך: שנה הבאה אנחנו פותחים תוכנית בירושלים,

אילנה זיילר: איפה בירושלים?

שחר ארליך: אנחנו כרגע בדיונים עם מנהל החינוך.

שחר ארליך: ההגדרה של איפה היא תמיד של מנהל החינוך, היא לא שלנו, אנחנו לא מכירים את הערים שאנחנו נכנסים אליהם, אנחנו לא יודעים איפה צריכים.

שחר ארליך: אחרי שאומרים לנו איפה, אנחנו מנסים למפות, לראות איזה עמותות פועלות בשטח, כדי לראות שאנחנו לא נכנסים למקום שהוא רווי ושאין לנו מה לעשות שם.

שחר ארליך: גם כשאני חושב שאני הכי טוב בעולם, אם הילדים נמצאים בפעילות, אני לא רוצה להיות שם, אין טעם.

שחר ארליך: אבל בדרך כלל זה פשוט מנהל החינוך.

עמרי שרון: יש את העניין של הפעילות בפריפריה, שהיא לא בהכרח פריפריה גיאוגרפית, שזה מאוד חשוב.

עמרי שרון: מקדישים הרבה פעמים תשומת לב ומאמץ לפריפריה גיאוגרפית ופחות לפריפריה חברתית.

אילן שלגי: אני רואה שאתם למשל בשכונת שביב בהרצלייה, שזו שכונה חלשה.

אילן שלגי: אני ראיתי תלמידים מחטיבת רעות בשביב, לומדים יום בשבועיים במרכז הבין תחומי בהרצליה, באים וממש לומדים משפטים וכלכלה.

יוסי שריד: נכון שפריפריה זה לא בהכרח על פי אמת מידה גיאוגרפית, אבל בכל זאת צריך לקחת בחשבון שבהרצליה יש עירייה יחסית חזקה.

אילן שלגי: בכמה משתתפת העירייה למשל בפרויקט שלכם הזה בהרצליה?

שחר ארליך: בהרצליה בערך בעשרים אחוז, קצרין משתתפת הרבה יותר.

שחר ארליך: תל אביב לא משתתפת בכלל.

מגלי והבה: אני לא הצלחתי לשמוע את הפתיחה, אבל אני מעיין בחומר, כשאנחנו מדברים על טיפול באוכלוסיות מכיתה ב' עד כיתה י"ב, כאילו אנחנו לוקחים או משחררים את משרד החינוך ואת ההורים מאחריות.

שחר ארליך: לגמרי לא,

עמרי שרון: יש פה מרכיב מאוד כבד של שיתוף ההורים ושילוב ההורים בפעילות וחלק מהתקציב מושקע פה, עד עשרה אחוזים, מושקע בהורים, בפעילויות שלהם, בשילוב שלהם וחיבור שלהם לפעילות.

מגלי והבה: יש מסגרות שהתוודעתי אליהם, שעכשיו צה"ל עוסק בהם, לאתר תלמידים –

שחר ארליך: אנחנו עובדים יחד עם התוכנית.

מגלי והבה: השאלה היא האם זה נבחן בעצה אחת עם משרד החינוך.

יוסי שריד: זה כבר עברנו,

מגלי והבה: כי מאוד חשוב שלא יהיה מצב, יש לי בעיה, אז יש את המוצא, אני שולח לשם.

יוסי שריד: יש גם מגרעת בזה שבאים בסוף.

יוסי שריד: אני חושב שאנחנו ממשיכים לסיכומים.

יוסי שריד: אני חושב שאפשר להביע קורת רוח , בהזדמנות זו אפשר להביע קורת רוח מכל מי שתורם, לא רק העמותה הזו.

יוסי שריד: מכיוון שדנו בעמותה הזו אפשר לציין גם אותה, אנחנו ממליצים שמשרד החינוך יבוא בקשר ודברים עם העמותה ויבדוק את פעילותה.

יוסי שריד: נסייע לה במידת האפשר על פי אמות המידה המקובלות.

יוסי שריד: יש לא מעט עמותות ויש כללים לעמותות.

אילן שלגי: אני סבור שראוי שמשרד החינוך והתרבות, שאת העמותה הזו פוגש היום לראשונה, יבוא אלינו באיזה שהוא שלב, יכול להיות בסוף כנס הקיץ, או בתחילת המושב הבא, ויציג בכלל את הפעילות של העמותות השונות שקיימות בשטח.

אילן שלגי: אולי עד אז תאתרו עוד כמה שלא איתרתם.

אילן שלגי: אפשר לדיון כזה להביא נציגים גם של העמותה הטובה הזאת וגם של עמותות אחרות, את כל הנושא לנסות לתמוך בו, לתת לו תמיכה ציבורית של ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.

אילן שלגי: אפשר אולי לחשוב על אפשרות שחברי כנסת, חברי ועדת החינוך והתרבות, או גם אחרים, יהיו ידידים של עמותות כאלה ויבואו ויתלוו לפעילויות.

יוסי שריד: אתה יכול להיות בטוח שאין עמותה שלא מגיעה אליך במוקדם או במאוחר.

אילן שלגי: הן מגיעות זה, נכון, אבל פה אני אומר שוב, אם אנחנו בנושא של החינוך, כשאלה יהיו העמותות שמשרד החינוך יאמר לנו שהוא כבר מכיר אותן ויודע על פעילותן ומעודד את הפעילות, שאנחנו נלווה את העמותות האלה כידידים, באיזה שהוא אופן של תמיכה ציבורית לא פוליטית, זה בוודאי יכול לסייע.

אילן שלגי: גם יכול אולי להקל עליכם להגיע לעוד אנשים שיתעניינו, שיבואו לפעול, אולי לתרום.

אילן שלגי: חשוב שזה יעשה ביחד, כדי שגם התמיכה והעידוד שלנו יתפזרו באופן שווה והוגן.

יוסי שריד: ברשותך אני מציע להבא סדר הפוך, שפגישות ההיכרות עם משרד החינוך יהיו לפני שבאים לוועדה ולא אחרי שבאים לוועדה.

אילן שלגי: בוודאי חבר הכנסת שריד, זה נכון.

יוסי שריד: כמו להבדיל אלף אלפי הבדלות, כשבאים לבג"ץ, קודם ממצים את כל מה שצריך למצות לפני שאתה הולך, באים לוועדה, זה פגישת ההיכרות, אנחנו בעצם יכולים להמליץ בהחלטותינו על פגישת היכרות עם משרד החינוך, זה טיפה מגוחך.

יוסי שריד: קודם כל צריך להיות בקשר עם משרד החינוך, לראות מה משיגים שם, אחר כך הפרוצדורה היא לא פרוצדורה נכונה.

אילן שלגי: אני מסכים איתך, לגבי המקרה הזה, אבל האנשים הטובים האלה כבר פה.

אילן שלגי: האנשים האחרים, העמותות האחרות אינן פה כדי לשמוע אותנו, אבל משרד החינוך כן פה, לכן ביקשתי מהמשרד שהוא יאתר וימפה את אלה שקיימים בשטח, יהיה איתם בקשר ואחר כך יבוא אלינו בצורה מרוכזת.

אילן שלגי: יש עוד חבר וועדה שרוצה להוסיף?

מגלי והבה: כדי לכלול את כל מרכיבי האוכלוסייה, אני אשמח למגזר שאני מייצג, לבחון אתכם בכיוון הזה, כי אני מאמין שככל שמגבירים ועושים למען הישגים יותר טובים, אנחנו בעד ונברך על כל דבר שתורם להישגים ובמיוחד אחרי שאנחנו מדי פעם מתבשרים על התוצאות של הבגרויות שלנו.

אילן שלגי: אני מודה לכל מי שבא, תודה לחבר הכנסת שרון, אתה רוצה להוסיף עוד דברים?

אילן שלגי: עלו והצליחו, את ההחלטה כפי ששמעתם פה נרשום וננסח.

אילן שלגי: פרופ' כץ בבקשה, תחזרו אלינו כשאתם בשלים ואם לא אנחנו נזכיר לכם תוך כמה חודשים.

אילן שלגי: חבר הכנסת שרון, תודה רבה.