ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 217, 2004-05-03 09:30

אילן שלגי: בוקר טוב גבירותי ורבותי, תלמידות ותלמידים, ברוכים הבאים.

אילן שלגי: הנושא שנדון בו היום הוא התלבושת האחידה בבתי הספר.

אילן שלגי: אנחנו יודעים שבנושא הזה ישנם בתי ספר שנוהגים כך מימים ימימה וישנם כאלה שלאחרונה החלו לדון בנושא.

אילן שלגי: ראינו חוזר מנכ"לית של משרד החינוך והתרבות ובו המלצות כיצד לנהוג בנושא.

אילן שלגי: אני רוצה כאן בדיון לשמוע מהמשתתפים לא רק דיווח אלא גם התייחסות לנושא, מבחינת ההתייחסות האם הדבר רצוי.

אילן שלגי: אנחנו יודעים שיש לנושא של תלבושת אחידה יותר מפן אחד, אנחנו צריכים לשאול את עצמנו האם זו צריכה להיות המלצה או הוראה מחייבת, האם אין מקום שמשרד החינוך והתרבות יקבע שיש חובת תלבושת אחידה אלא שכל בית ספר יחליט איזה סוג תלבושת, איך היא תראה, באילו צבעים, מה יהיו החריגים.

אילן שלגי: כפי שאנחנו רואים בשלב זה המדיניות של משרד החינוך והתרבות היא המלצה, ובאמת אני סקרן לראות עד כמה ההמלצה הזאת תביא לשינוי במה שקורה בשטח.

אילן שלגי: אנחנו יודעים שתלבושת אחידה אמורה לשפר את רמת המשמעת בבית הספר, את הרגשת הזהות והשייכות של התלמידים למסגרת, פחות להבליט הבדלים כלכליים בין תלמידים, ויש לנושא במציאות הישראלית גם היבט בטחוני, כאשר בחצר שבה כולם לבושים באותה תלבושת או בסוגים שונים שניתן לבחור מביניהם של תלבושת הרי כאשר ישנו זר בתוך בית הספר הוא יותר בולט.

אילן שלגי: אני גם לא מתעלם מכך שראיתי בתוך החומר שהכינו לקראת הדיון הזה שעל פי סקר שערכה הסתדרות המורים רוב התלמידים מתנגדים לתלבושת האחידה, וככל שהגיל עולה כך עולה שיעור ההתנגדות.

אילן שלגי: אבל אחת השאלות שנצטרך באמת להתייחס אליהן היא עד כמה אנחנו צריכים להשאיר את הנושא הזה להחלטתם של התלמידים או להחלטתם של המורים או של צוות בית הספר.

אילן שלגי: אני רוצה לשמוע מנציגי משרד החינוך איך הם רואים את הנושא, איך הם רואים את הביצוע, ואחרי ההבהרות של משרד החינוך נשמע את ההתייחסות של חברי הכנסת ואחר כך של המורים, התלמידים וההורים.

אילן שלגי: בבקשה.

לאה רוזנברג: התלבושת האחידה איננה מטרה לעצמה, היא סמל של מטרות אחרות.

לאה רוזנברג: כמו סמלים אחרים בחיינו.

לאה רוזנברג: סמל של איזו סולידריות חברתית, יש לה השלכות רבות אחרות, סמל של גאוות יחידה שיש לאנשים הזדהות עם המקום שהם נמצאים בו.

לאה רוזנברג: התהליך לטעמי היה התהליך החינוכי הרצוי ביותר.

לאה רוזנברג: לפני שנה יצאנו בהמלצה.

לאה רוזנברג: אמרנו אנחנו ממליצים.

לאה רוזנברג: ההיענות היתה מפתיעה בכמויות בתי הספר שהצטרפו על סמך ההמלצה הזאת מעבר לבתי הספר שכבר נהגה בהם התלבושת האחידה.

לאה רוזנברג: השנה מעבר להמלצה צירפנו חובת קיומו של דיון בכל אחד מבתי הספר.

לאה רוזנברג: כאן יש חובה, לא חובה עדיין תלבושת אחידה אבל חובה לקיים דיון שכולל את כל השותפים למעשה החינוכי בבית הספר: התלמידים, ההורים, המורים, הנהלת בית הספר.

לאה רוזנברג: יש מקומות שגם שיתפו את הקהילה, זאת אומרת לא רק הגורמים שהם ישירות בתוך בית הספר אלא הקהילה הסובבת את בית הספר.

לאה רוזנברג: היה ויכוח קטן האם גם לתלמידים בכיתות א', ב', האם לחייב דיון גם בבתי הספר היסודיים.

לאה רוזנברג: ההחלטה היתה חד משמעית, בוודאי שכן, מפני שבנושא הזה הוא קרוב ללבם בדיוק כמו שהוא קרוב ללבם של ילדים בוגרים.

לאה רוזנברג: הדיונים צריכים להסתיים עד סוף שנת הלימודים הזאת.

לאה רוזנברג: בתי הספר צריכים לדווח על קיומם של הדיונים האלה, ואז אנחנו נראה אם בעקבות הדיונים האלה אכן היה גידול.

לאה רוזנברג: הדבר ששמענו באופן מאוד בולט מתלמידים, בוועדת ההיגוי שדנה בדברים היתה יושבת ראש מועצת תלמידים ארצית, האכיפה מעוררת התנגדות מראש, לפני אפילו קיומו של שיח בעניין הזה.

לאה רוזנברג: העובדה שהם משתתפים ומחליטים לא רק על איך תהיה התלבושת,

יוסי שריד: את לא מתכוונת לאכיפה, את מתכוונת לכפייה,

לאה רוזנברג: בשלב הבא אני כמעט בטוחה שיהיו יותר בתי ספר שמצטרפים לכך, ונפיק את הלקחים, ואז יהיה השלב שבו נחליט, אני מניחה, האם לחייב את הנותרים או להשאיר את ההצטרפות וולונטרית לתוך המערך הזה.

ריקי לאופר: רק לחזק את דבריה של לאה מההיבט שאנחנו באמת עובדים על הפעילות החינוכית, אנחנו רואים בזה הזדמנות לתהליך של התנסות אמיתית, לתלמידים זה מאוד מאוד חשוב, זה חשוב לאורח החיים הבית ספרי כהזדמנות באמת להוביל תהליך דמוקרטי של חשיבה ולראות נקודות מבט שונות וצרכים שונים של תלמידים ושל הקהילה.

ריקי לאופר: באמת ההמלצה היא שלנו לתהליך החינוכי וההחלטה שתהיה החלטה מקובלת ומחייבת על ידי כל הגורמים הבית-ספריים.

גילה פינקלשטיין: הבוקר שמענו חדשות מרעישות.

גילה פינקלשטיין: החדשות שקשורות אלינו לוועדה הזאת אומרות שמשרד הרווחה מדברים על תוספת של עשרים מליון שקל לילדים עניים ובהמשך לזה תוספת של מאה שקלים למשפחות שמקבלות אבטחת הכנסה למיגור העוני, למגר את העוני בקרב ילדי ישראל.

גילה פינקלשטיין: אני חושבת שהנושא הזה מאפשר להורים להתרכז באפיקים חינוכיים האחרים אם תהיה תלבושת אחידה.

גילה פינקלשטיין: כי ברגע שיש תלבושות שונות והנוער מחפש את המותגים והאופנה הכי חדישה והכי יקרה ויש ניכור ויש פערים וניכור שמביא לאלימות ואוירה לא נעימה ויש תלמידים רבים שמה שמעניין אותם זה המותג האחרון והאופנה האחרונה והמסיבה האחרונה והמכנסיים שלהם ירדו כמה סנטימטר מתחת לפופיק וכתוצאה מזה הראש לא בלימודים אלא במותגים ובתלבושת ובתצוגות אופנה שמתקיימות בבתי ספר, אנחנו מקבלים בתחילת השנה תוצאות מאוד חלשות של מבחני הבנת הנקרא, מתמטיקה, מדעים.

גילה פינקלשטיין: אני חושבת שהאוירה של תלבושת אחידה, למרות שהמנהל מאוד קשה לו שמועצת התלמידים, וכמובן זה צריך להיות בהחלטה משותפת של הורים, מועצת תלמידים, מורים, החלטה משותפת, לא החלטה לבד של הנהלה או של צוות המורים, המנהל החיים שלו הופכים להיות מאוד קשים כשמחליטים שתהיה תלבושת אחידה, וכמובן אם מועצת תלמידים מתנגדת אי אפשר להנהיג את זה בבית הספר, כי זה יוצר אוירה מאוד גרועה.

גילה פינקלשטיין: אז כאן יש את הנושא של התחשבות בהורים שאין להם כסף ולמנוע את הפערים הכלכליים באוכלוסיה, שעכשיו הם כל כך בולטים.

גילה פינקלשטיין: אני בהחלט חושבת שצריך להחזיר את התלבושת האחידה ולמצוא את הדרכים.

גילה פינקלשטיין: בעיר תל אביב כשהייתי מנהלת ראיתי שרכזים חברתיים שמנהלים את מועצות התלמידים שחשבו והובילו את זה בדרך חכמה שתדבר אל הילדים הצליחו להעביר את ההחלטה לתלבושת אחידה.

גילה פינקלשטיין: אז אולי צריך תמיד להעביר ממשרד החינוך לרכזים החברתיים העוסקים בחיי החברה ובאוירה של בית הספר, להעביר השתלמות, קצת פסיכולוגיה, איך אנחנו מעבירים לתלמידים שזה טוב עבורם.

גילה פינקלשטיין: כי רוב התלמידים כמו ששמענו, הסקר שעשו בהסתדרות המורים אומר שרוב התלמידים הם נגד תלבושת אחידה.

גילה פינקלשטיין: איך להסביר להם שזה טוב מבחינת האקלים החברתי בבית הספר, זה טוב מבחינת אוירת לימודים, זה טוב לילדי ישראל.

גילה פינקלשטיין: התלבושת האחידה היא מצויינת.

גילה פינקלשטיין: כשאנחנו מדברים על תלבושת אחידה, כשאני הייתי תלמידה תלבושת אחידה היתה חולצת תכלת עם צווארון גדול וחצאית פליסה כחולה וזהו זה.

גילה פינקלשטיין: היום כשמדברים על תלבושת אחידה מדובר על מכנס או חצאית בארבעה חמישה צבעים, מגוון, משהו מודרני, חולצת טי-שרט בארבעה חמישה צבעים, וזאת נקראת תלבושת אחידה.

גילה פינקלשטיין: אותה דוגמה רק צבעים שונים שילדים יכולים לגוון ובאמת להביא לידי ביטוי את הטעם שלהם.

יוסי שריד: אני בגלל טעם פשוט של חוסר התמצאות לא אוכל להיכנס לפרטים האופנתיים.

יוסי שריד: שמעתי את הדוברים וחשבתי שאני בסך הכל רואה יתרונות בתלבושת אחידה ואין לי התנגדות עקרונית ואני יכול לתמוך בזה.

יוסי שריד: אבל כאשר שמעתי את נציגת משרד החינוך שאומרת שזה סמל אז חשבתי שאני מחוייב במחשבה שניה.

יוסי שריד: סמל למה, יש מציאות אחת, המציאות הזו יש בה חסרונות, אנחנו חושבים שמציאות אחרת אולי יש בה כמה יתרונות, אבל כשאני שומע סמלים, זה עוד מעט יהיה כבר דגל גם, יש הדגל ויש התלבושת האחידה.

יוסי שריד: שלא יתבלבלו בין התלבושת האחידה לבין הדגל, שלא יניפו את התלבושת האחידה אל ראש התורן.

יוסי שריד: זה לא סמל לשום דבר.

יוסי שריד: יש עוד בעיה שכאשר דנים באיזה שהוא נושא אז רואים בו פתאום חזות הכל.

יוסי שריד: חברת הכנסת פינקלשטיין חושבת שזה גם ישפר את רמת ההישגיות.

יוסי שריד: אין לזה שום קשר לרמת ההישגיות.

יוסי שריד: בכלל אם תהיה תלבושת אחידה יבוא מרפא לכל תחלואי מערכת החינוך.

יוסי שריד: יש תמיד הגזמות פראיות.

אילן שלגי: האם לדעתך זה יתרום לשיפור אווירת המשמעת?

יוסי שריד: לא חשוב.

יוסי שריד: יש בזה יתרון אחד, וזה ההיבט החברתי, שאם זה יכול לצמצם את הפערים מנקרי העיניים בין תלמידים לתלמידים, בין תלמידות לתלמידות, אז יש בזה יתרון שאני בודאי יודע להעריך אותו.

יוסי שריד: לכן אני חושב שמן הראוי לעשות את הניסוי הזה.

יוסי שריד: יחד עם זה צריך לומר שיש אלף ואחד דרכי מילוט מהתלבושת האחידה.

יוסי שריד: מי שחושב שמאותו רגע שאנחנו ננהיג תלבושת אחידה אז היא באמת אחידה אז הוא פשוט טועה.

יוסי שריד: למרות שיש מגבלות בענייני האופנה, אני יכול לתאר לעצמי, על פי השכל הישר, לא על פי התמצאות אופנתית, גם בתלבושת אחידה יש נניח סוג של נעליים, סוג אחד יכול לעלות מאה שקל וסוג אחר יכול לעלות שמונה מאות שקל.

יוסי שריד: אז רצינו להשיג תכלית מסויימת ויכול להיות שלא השגנו אותה.

יוסי שריד: יחד עם זה מן הראוי לנסות.

יוסי שריד: אני מתנגד בתוקף לכפייה.

יוסי שריד: ולו רק מהטעם שנאמר כאן ושאני מקבל אותו.

יוסי שריד: מאותו רגע שמדברים על כפייה אנחנו כבר יוצרים את התנגדות, ואין שום סיבה שזה יהיה בדרך של כפייה.

אילן שלגי: בהזדמנות זו מותר לנו לברך את ערוץ הכנסת שמתחיל לשדר היום.

אילן שלגי: אנחנו הוועדה הראשונה שדיון שלה משודר בערוץ.

אילן שלגי: שיהיה לכם בהצלחה, ולכולם.

יוסי שריד: בתי הספר יקבלו את ההחלטה בעצמם, על סמך דיון שהם מקיימים בינם לבין עצמם ובינם לבין אחרים.

יוסי שריד: יקבלו, נברך על זה.

יוסי שריד: לא יקבלו, בעוד שנה או בעוד חצי שנה נראה כמה קיבלו וכמה לא קיבלו ונראה אם יש צורך בצעדים נוספים.

יוסי שריד: אבל שוב, יש לי איזו התקוממות פנימית כאשר רואים בעניין מסויים איזה שהוא מהלך שיש בו כדי להביא מרפא לחוליים אחרים.

יוסי שריד: זה מהלך חיובי בסך הכל וצריך לנסות.

מרינה סולודקין: אני רואה יתרונות בתלבושת האחידה אבל עם כל זאת יש לי ספקות רבים.

מרינה סולודקין: אני חונכתי וגדלתי בארץ שתלבושת אחידה היתה סמל לכל מיני דברים, ואני יכולה לומר לכם שאני לא רוצה שאנחנו נהיה כמו צפון קוריאה וסין, ששם גם יש תלבושת אחידה.

מרינה סולודקין: אז לעשות את זה עם שכל.

אילן שלגי: האם לדעתך כדאי להתייחס באופן שונה לבית ספר יסודי, לחטיבה או לחטיבה עליונה?

מרינה סולודקין: אתה צודק, אני חושבת אם בבית ספר יסודי וחטיבה מותר אני חושבת שבתיכון אנחנו אפילו לא צריכים להמליץ, בגלל שזה עניין באישיות של בנאדם, של תלמיד.

יוסי שריד: אבל אם לא שם אז מה בצע בכל העניין, הרי דווקא שם יש ביטוי יותר מזדקר לעין של ההבדלים.

יוסי שריד: בכתה א' ששם ההבדלים הם לא גדולים שם נעשה את זה ולעומת זאת בשמינית, ששם ההבדלים שאותם אנחנו רוצים אולי לעמעם יותר גדולים שם לא נעשה את זה, איפה השכל שדיברנו עליו?

מרינה סולודקין: אנחנו כחברי כנסת חברתיים צריכים למצוא את המסלולים האחרים כדי לגשר על פערים חברתיים.

מוחמד ברכה: אני מקבל את סוף דבריה של חברת הכנסת סולודקין.

מוחמד ברכה: תלבושת אחידה אינה מצמצמת פערים חברתיים.

מוחמד ברכה: היא פשוט מסתירה אותם.

מוחמד ברכה: הפערים החברתיים ימשיכו להתקיים אבל הם יוסתרו על ידי התלבושת האחידה.

מוחמד ברכה: אני לא נגד התלבושת האחידה, אני חושב שזה חשוב, לפחות בבית הספר ייראה מצב יותר טוב מאשר בחברה.

מוחמד ברכה: לכן אני מחייב באופן עקרוני את הנושא של התלבושת האחידה.

מוחמד ברכה: אני שותף לדעתו של חבר הכנסת שריד שלא צריך להערים על זה הרים של דמגוגיה ושל ערכים ושל סמלים.

מוחמד ברכה: זה לא ישפר את הבנת הנקרא, זה לא ייצר ערכים של חברה חדשה וכל מיני סיפורים כאלה, אבל אני חושב שזה מחוייב במציאות.

מוחמד ברכה: השאלה הקשה פה היא בין כפייה לבין וולונטריות.

מוחמד ברכה: אם אנחנו אומרים שזה חשוב אז אנחנו אומרים שזה חשוב שזה יתקיים.

מוחמד ברכה: ואם זה חשוב שזה יתקיים השאלה מהו הגבול בין הידברות לבין אכיפה או כפייה.

מוחמד ברכה: ואני חושב שצריך שיהיה משהו מחייב אבל לא כפייתי.

מוחמד ברכה: איך אנחנו עושים את זה אני לא יודע.

מוחמד ברכה: אני חושב שהידברות היא דבר חשוב.

מוחמד ברכה: תלמידים מטבע הדברים ירצו להיות יותר משוחררים, פחות מחוייבים לכל מיני משבצות, אבל אני חושב שהידברות, גם בפער החברתי הזה, מועצת התלמידים אני חושב שהיא יכולה להיכנס בצורה יפה תוך שכנוע הדדי.

מוחמד ברכה: אבל אני לא רואה מצב של בית ספר חצי כן וחצי לא, בית ספר שיש בו חמש מאות תלמידים, מאתיים כאלה ושלוש מאות כאלה, ולא בית ספר בשכונה מסויימת שיש בו תלבושת אחידה וכמה מטרים ליד תלבושת אחרת.

מוחמד ברכה: בתלבושת האחידה צריך משהו אחיד, אבל לא כפייתי.

אילן שלגי: אתה מציע גם אחידות בתוך היישוב?

מוחמד ברכה: אני חושב שזה חשוב.

אילן שלגי: הצטרף אלינו מר קבלו, נציג השלטון המקומי.

אילן שלגי: אחר כך נרצה גם לשמוע את דעתך.

אילן שלגי: חבר הכנסת אריאל בבקשה.

אורי אריאל: ראשית איחולים לערוץ שהתנגדתי להקמתו.

אורי אריאל: נראה אם הוא ממלא את הציפיות בשנה הקרובה, אם זה שווה חמישה עשר מליון שקל.

אורי אריאל: אני מקווה שכן.

אורי אריאל: לעצם הדיון, אני מסכים לדעת החברים לא לעשות את זה בכפייה ויחד עם זאת זה כן דבר שיכול לשרת את המטרה של קצת צמצום פערים וכדומה.

אורי אריאל: ראוי לקדם את זה ולעודד את זה על ידי הוועדה, על ידי משרד החינוך, על ידי המנהלים, כל אחד שיכול בתחומו לעשות משהו שיעשה.

אורי אריאל: בסוף יישארו מן הסתם בודדים שלא ירצו, אז לא יעשו.

אילן שלגי: תודה.

אילן שלגי: אני מבקש לשמוע את נציגי ארגון המורים והסתדרות המורים.

אילן בהירי: לי יש דעה מאוד ברורה.

אילן בהירי: אני בעד תלבושת אחידה.

אילן בהירי: אני גם אנמק אותה בקצרה ואני אגיד שבית ספר צריך להיות מקום מכובד.

אילן בהירי: אי אפשר לבוא לבית ספר ולעשות בו איזו חגיגה תלבושתית.

אילן בהירי: ואני הייתי נוהג בבית ספרי, כשהייתי רואה את הילדות שמגיעות בחולצות בטן או אפילו פחות מזה הייתי שואל אותן אם הן לבשו את החולצה של אחותן הקטנה.

אילן בהירי: הן היו מבינות את הרמז.

אילן בהירי: זה מטעם אחד.

אילן בהירי: לא ראיתי שמגיע רופא לבית החולים עם איזה טי-שרט או מכנס קצר קרוע או אחות שמגיעה כך לעבודה.

אילן בהירי: הדבר השני, ברגע שישנה תלבושת אחידה זה יוצר איזו שהיא גאוות יחידה לבית הספר.

אילן בהירי: זה דבר שאסור לבטל אותו.

אילן בהירי: מעבר לנושא של בטחון וזיהוי.

אילן בהירי: היום אנחנו נמצאים במצב לא כל כך נעים ולא כל כך טוב.

אילן בהירי: מגיעים לבית הספר לאו דווקא חבלנים.

אילן בהירי: אני מדבר על אורחים בלתי קרואים לבית הספר.

אילן בהירי: הם מגיעים לבית הספר, הם מקפצים מעל הגדר, נכנסים, עושים את מה שהם רוצים לעשות.

אילן בהירי: לא תמיד מזהים אותם.

אילן בהירי: כאשר ישנה תלבושת אחידה זה מקשה בהחלט על הדברים האלה.

אילן בהירי: אני לא יודע להגיד על גישור של פער חברתי כן או לא, כי אני בהחלט מקבל את דעתו של חבר הכנסת שריד.

אילן בהירי: אני גם זוכר אצלי בבית הספר הילדים שהיה להם מצב כלכלי טוב יותר היו מגיעים בנעלי פומה ואדידס שעולות הרבה מאוד כסף.

אילן בהירי: אבל לעומת זאת חלק עליון וחלק תחתון, אז החלק העליון השתדלנו שתהיה אותה תלבושת, עם אותם צבעים.

אילן בהירי: אגב כדי למנוע את הבעיה ישבנו עם מועצת תלמידים.

אילן בהירי: זה התחיל בהתחלה עם צבע אחד, זה עבר למספר צבעים, ואנחנו נענינו למה שביקשה מועצת תלמידים.

אילן בהירי: אף פעם זה לא הגיע למחלוקת, ומי שידע שהוא בא לבית ספרי אז הוא ידע שזה חלק מהתנאים.

אילן בהירי: אז אני חושב שזה בהחלט דבר טוב וחיובי.

אילן בהירי: אני יודע שיהיו תלמידים שיגידו שזה לא טוב, אבל לא תמיד כל מה שהם רואים כרגע, הם יבינו את זה בעוד שנים אחדות.

אלי מצרי: מנהלי מחלקות החינוך בעצם יחד עם המורים ומנהלי בתי הספר, הם הגורם שהכי מחובר לשטח ולהורים.

אלי מצרי: ומה שאנחנו קולטים זה תחושה מאוד חזקה בציבור של ההורים של רצון לחזור לתלבושת האחידה.

אלי מצרי: ואיגוד מנהלי מחלקות חינוך באופן מוחלט תומך בזה.

אלי מצרי: כמו שאמרה לאה רוזנברג אנחנו רואים בזה לא מטרה אלא איזה שהוא כלי שהוא תגובה לתרבות והתנהגות של הדור הצעיר, שהיא חלק מהתרבות הכללית אלא שהיא הלכה קצת רחוק מידי.

אלי מצרי: התלבושת האחידה היא לא תסגור שום פערים זה ברור אבל יש בה איזו שהיא תשובה של תרבות, של צניעות, של משמעת, שזה בדיוק הדברים שחסרים היום בחינוך.

אלי מצרי: זה חלק ממכלול של צעדים נוספים, זה לא תרופת קסם כמו שנאמר, זה חלק ממכלול של צעדים נוספים, בהחלט מסייע להחזיר את החינוך לפסים הנכונים, לפסים הערכיים, ולכן אנחנו תומכים לחלוטין.

אלי מצרי: אני לא בטוח שזה נושא שצריך להביא אותו למשאל.

אלי מצרי: משאלים זה לא תמיד טוב.

אלי מצרי: וסקר בין תלמידים כמו שאנחנו לא עושים סקר אם צריך ללמוד תנ"ך, אני לא בטוח שצריך לעשות סקר אם צריך תלבושת אחידה.

אלי מצרי: אם אנחנו חושבים שזה טוב ואם ההורים חושבים שזה טוב, זה חייב להיעשות בעצה אחת עם ההורים.

אילן שלגי: כלומר אתה בעד סקר בין ההורים?

אילן שלגי: האם אתם תתמכו במצב שבו בחלק מבתי הספר ביישוב הונהגה תלבושת אחידה ובחלק לא?

אלי מצרי: אנחנו כבר מעורבים.

אלי מצרי: אנחנו מוליכים לתהליך של קבלת החלטה יישובית ולא בית ספרית, בעיקר ביישובים קטנים, זה חשוב שההחלטה תהיה יישובית, שלא יהיה בית ספר אחד מתוך שלושה עם תלבושת ושניים בלי.

אלי מצרי: אנחנו עושים את זה עם ועד ההורים היישובי ועם מנהלות בתי הספר ביחד.

אלי מצרי: אני מדבר על בתי ספר גם יסודיים, גם חטיבה וגם תיכון, כל הרצף החינוכי, ביחד עם הנהגת ההורים היישובית.

אלי מצרי: אנחנו כבר מעורבים בזה.

שלומית יודסין: קודם כל אני מאוד שמחה שזה הגיע לוועדת החינוך של הכנסת.

שלומית יודסין: אני גם מקווה שזה ייצא לפועל.

שלומית יודסין: אנחנו בתוך ההורים מאוד מאוד תומכים.

שלומית יודסין: אני לא חושבת שצריך לעשות סקר בין ההורים.

שלומית יודסין: אני משמשת היום יו"ר בית ספר שיש בו למעלה מאלף מאה תלמידים.

שלומית יודסין: בישיבה שערכנו אני חושבת שאולי שלושה הורים התנגדו באיזה שהוא מוטו שאת הצבא עושים בגיל שמונה עשרה.

שלומית יודסין: אני לא חושבת שזה צבא.

שלומית יודסין: אני חושבת שזה מאוד מכובד.

שלומית יודסין: את הבקשה של מנכ"לית משרד החינוך לקום בפני המורים בבוקר לא הצלחנו להעביר אבל אני חושבת שאת התלבושת האחידה מאוד חיובי להעביר.

שלומית יודסין: אם אני מדברת על ערים גדולות כמו ירושלים או תל אביב אני לא חושבת שזה צריך להיות יישובי.

שלומית יודסין: עדיף שיהיו ארבעים בתי ספר כן וששים לא מאשר אף אחד לא.

שלומית יודסין: בערים גדולות אני בהחלט חושבת שזה צריך להיות לשיקולו של מנהל בית הספר עם צוות המורים וההורים שישנו.

שלומית יודסין: בקשר למה שחבר הכנסת שריד אמר חצי חצי, זה לדעתי הפתרון.

יוסי שריד: לא התכוונתי ברצינות, אמרתי את זה בתור בדיחה.

שלומית יודסין: אבל זה לא בדיחה.

שלומית יודסין: אני חושבת שהחצי העליון של התלבושת הוא מאוד חיובי.

שלומית יודסין: שלא יהיו את הגופיות ולא את החולצות בטן.

שלומית יודסין: נכון שבית ספר שאנחנו מנסים לעשות זה כמה צבעים, לא צבע אחד.

שלומית יודסין: יהיו חמישה צבעים, כל ילד בבוקר יבחר מה שהוא רוצה.

שלומית יודסין: בעניין התלמידים, יש לי כבוד עצום לתלמידים, הם חלק מאיתנו.

שלומית יודסין: אני חושבת שיש דברים שצריך לשתף אותם.

שלומית יודסין: לא לשאול אותם.

שלומית יודסין: לא שאלנו אותם אם הם רוצים בגרות במתמטיקה.

שלומית יודסין: בטוח תשעים אחוז היו אומרים לא.

שלומית יודסין: לא שאלנו אותם.

שלומית יודסין: זו עובדה.

שלומית יודסין: יש דברים שגם משרד החינוך, גם ההורים, גם בית הספר מחליט, ואני בהחלט חושבת שצריך לשתף אותם, לספר להם אבל לא לשאול אותם.

שלומית יודסין: דבר נוסף, אני חושבת שככל שאנחנו מתקדמים בגיל זה יותר חשוב.

שלומית יודסין: בכיתה א' כולם לובשים פחות או יותר אותו דבר.

שלומית יודסין: ככל שאנחנו עולים בגיל, ואני יכולה להעיד שבטקסי זכרון שאני באה לבתי ספר ואני רואה את הבנות שנמצאות עם גופיה לבנה, ותסלחו לי, כל החזה בחוץ, זה תסלחו לי, זה לא טקס זכרון, זה סרקאזם.

שלומית יודסין: אז אנחנו מאוד בעד, ביישובים הקטנים לחייב את כולם זה בסדר אבל בערים הגדולות עדיף שיהיו חלק ואני חושבת שלאט לאט יצטרפו שאר בתי הספר.

חנה גילת: אני מסכימה עם כל מה שנאמר.

חנה גילת: אני רק רוצה לומר שהשטח דורש את מסגרות ההורים וגם מנהלי בתי הספר בהתמודדות היומיומית עם האין תלבושת אחידה.

חנה גילת: מופנית הרבה מאוד אנרגיה למקומות וזו בהחלט דרישה של המנהלים שאנחנו אמורים לתת להם אפשרות להתמודד יותר נכון.

חנה גילת: ממה שהבנתי מהמלצת משרד החינוך זה באמת לא לכפות אלא לעודד, לאפשר.

חנה גילת: כן מתקיים דיון בקרב המנהלים עם מנהלים שהצליחו, ויש כבר בתי ספר שחלה בהם תלבושת אחידה כבר מספר שנים, חלק עם סמל, חלק בלי סמל, חלק עם צבע אחד, עם צבעים שונים, והכל בסדר, וגם עם מנהלים שרצו ולא הצליחו עדיין.

חנה גילת: הדיון הזה הוא מאוד חשוב ונתנו גם מספר כלים לגבי פרלמנט תלמידים, איך באמת משתפים את התלמידים כך שהם יהיו שותפים למהלך.

חנה גילת: אני רוצה לומר שמי שחושב שלא תהיה התנגדות של תלמידים, תהיה התנגדות של תלמידים וטוב שכך.

חנה גילת: אם לא היתה התנגדות של תלמידים היינו מודאגים.

חנה גילת: טוב שכך, זה בסדר גמור, אבל זה לא סותר את זה שצריך לקדם את המהלך הזה.

אילן שלגי: תודה רבה.

אילן שלגי: אני מבקש לשמוע את אבי נחמני, סגן יושב ראש מועצת התלמידים.

אילן שלגי: בהמשך נשמע גם תלמידים נוספים.

אילן שלגי: אני מבקש את דעתך לא רק לעניין התלבושת האחידה אלא האם נכון לומר לתלמידים גם כאשר אין תלבושת אחידה אל תבוא בגופיה או בכפכפים או אל תבואי בחולצה שחושפת את הבטן.

אבי נחמני: קודם כל נראה לי שכדאי שאני אבהיר, מועצת התלמידים הארצית לא מתנגדת באופן נחרץ לתלבושת אחידה.

אבי נחמני: יש כאן חוברת של בעד ונגד.

אבי נחמני: זאת אומרת אנחנו תומכים בדיון בין ההנהלה לתלמידים.

אבי נחמני: אנחנו לא אומרים אנחנו לא רוצים תלבושת אחידה.

אבי נחמני: אנחנו נותנים את הנקודות של מה היתרונות ומה החסרונות של תלבושת אחידה, אנחנו ממליצים שגם אם תהיה החלטה שהיא תהיה בשיתוף של המנהל ושל ההורים ושל התלמידים.

אבי נחמני: בבית הספר שלי לדוגמא היה דיון, ההורים העלו את זה, התקיימו כמה דיונים, בסוף זה נפל.

אבי נחמני: כשאנחנו מדברים על תלבושת אחידה אני חושב שחשוב להגיד אם אנחנו מדברים פה על חולצה שהיא אחידה לכולם אז בסדר, אז חסכנו את המאה חמישים שקל שעולה חולצה, אז יקנו את הג'ינס בארבע מאות שקל ויקנו את נעליים.

אבי נחמני: הפערים הכלכליים אי אפשר כל כך להסתיר אותם עם חולצה.

אבי נחמני: ולהגיד תקנו מכנס כזה או מכנס כזה, זה גם לא יסתדר.

אבי נחמני: אני רוצה להתייחס למה שנאמר, אם לא תתנו את הברירה ותגידו יש לכם תלבושת אחידה בין אם אתם רוצים ובין אם לא, זה יסתיים בדיוק כמו שזה התחיל, אנחנו לא נלבש את זה פשוט.

אבי נחמני: כי אם אתם כבר אומרים אנחנו רוצים שתלכו עם תלבושת אחידה ואמרתם שאין לנו את הכוח להתנגד לזה אז לפחות תשתפו אותנו בבחירה של התלבושת.

אילן שלגי: אתה מדבר כנציג מועצת תלמידים.

אילן שלגי: אתם מייצגים גם את תלמידי כיתות אלף ובית וגימל.

אילן שלגי: האם לגביהם לדעתך התשובה זהה?

אילן שלגי: האם לילד בכיתות האלה צריך להודיע שיש תלבושת אחידה והם רק בוחרים בשיתוף פעולה את הצבע ואת הסוג?

אילן שלגי: האם יש הבדל בין ילדים בכתות הנמוכות או בבית הספר היסודי בכלל לבין האחרים?

אבי נחמני: נראה לי נורא חשוב שאם נתחיל את זה מכתה א' אז יכול להיות שנחסוך עוד שש שנים בדיונים שנתחיל את זה בכתה ז'.

אבי נחמני: כי אם הם יקבלו את זה כבר עכשיו.

אבי נחמני: ברור שאני חושב שזה גם יעבור ביתר קלות.

אבי נחמני: יכול להיות שזה יותר טוב אבל שוב, אני לא רוצה להיכנס לזה.

אבי נחמני: רציתי להגיד כמה דברים בקשר לעל יסודי.

אבי נחמני: אני לא חושב שהתלבושת האחידה תצליח, מההיבט הבטחוני זה נורא חשוב וזה נורא עוזר לזהות את מי שלא קשור לבית הספר, בטחוני או פלילי או שלא נדע.

אבי נחמני: כלכלית זה לא יטשטש.

אבי נחמני: האכיפה של זה לא תמיד עובדת.

אבי נחמני: במקרה שלי יש חולצות לשיעורי ספורט שלא שיתפו אותנו בבחירה של הצבעים שלהם ולא שיתפו אותנו בבחירת החולצות עצמן אז קנינו חולצות בעשרה שקלים לחולצה שלא נושמות, ואם אני לומד משמונה עד ארבע בבית הספר ומתשע עד עשר יש לי שיעור ספורט ואחרי זה חברים שלי בכתה יצטרכו לסבול את התוצאות של זה, אז כבר נכשלנו בתלבושת של שיעורי ספורט.

אבי נחמני: אני לא מבין את הטענה של ההורים, למה זה כל כך חשוב.

אבי נחמני: אם אתם כל כך רוצים תלבושת אחידה וכל כך חשוב לכם אז תחייבו את המורים.

אבי נחמני: אני אתייחס גם לפירסינג, גם לאיפור צעקני וגם באמת למכנסיים הנמוכים מידי ולחולצות שהן לא בדיוק חולצות, חושפניות.

אבי נחמני: ברור שזה לא מכבד ולא תמיד נעים לראות, במיוחד לא במקרים מסויימים ובאירועים מסויימים, כמו טקסים לדוגמא.

אבי נחמני: אבל שוב, העניין של האכיפה הוא נורא בעייתי.

אבי נחמני: אני לא אסתובב עם סרגל למדוד מה הרווח שבין הקצה של המכנס להתחלה של החולצה.

אבי נחמני: וזה לא חולצת בטן וזה כן ואת הפירסינג הזה אף אחד לא רואה.

אבי נחמני: העניין של האכיפה הוא הבעייתי פה.

אבי נחמני: ברור שאנחנו מצפים שאיך שהוא נצליח, אנחנו עדיין יושבים וחושבים איך לצמצם את הלבוש הפרובוקטיבי, אבל בינתיים חוץ מלהמליץ לבתי ספר לנהל דיון בנוגע לקוד של לבוש, בבית הספר שלי יש קוד של לבוש, והיות והמנהל שלי דוגל במדיניות של לעמוד כל בוקר ולהגיד בוקר טוב לתלמידים בשער אז יש הרבה תלמידים שהוא אומר טוב, או שתצלצלי להורים או שתחזרי רגע הביתה ותבואי עם חולצה אחרת, ואם לא אז במקרה יש לו כמה חולצות ספורט שכל כך מפחדים מהאפשרות שנצטרך ללבוש אותם אז כבר באים עם לבוש הולם.

אילן שלגי: אפרופו מנהל שעומד בשער, כשהייתי תלמיד אליאנס בתל אביב התלבושת האחידה היתה חולצה תכלת ומכנסיים כחולים, כאשר העזתי יום אחד לבוא בג'ינס המנהל שלח אותי הביתה.

אילן שלגי: ג'ינס היה אסור.

יוסי שריד: אני רק רוצה לשאול את נציג התלמידים, לאחר דבריך המשכנעים לא הבנתי מה הקשר בין האמירה שאתם תומכים בזה לבין כל מה שאמרת אחר כך.

יוסי שריד: אני מבין שאתם מתנגדים לזה.

אילן שלגי: הוא פתח ואמר אנחנו לא מתנגדים נחרצות, אבל אנחנו לא כל כך בעד.

אילן שלגי: זה מה שהבנתי.

איתן כבל: אני בעד תלבושת אחידה.

איתן כבל: אני גם בעד שהתלבושת האחידה, כל הנושא הזה יוסדר בבית הספר בתוך המסגרות שלו, ואני חושב שצריך לעשות את זה בשיתוף פעולה עם התלמידים.

איתן כבל: אני גם רוצה לומר לך, אני באמת הקשבתי לך ובאמת לא הבנתי את עמדתכם.

איתן כבל: זה לא עניין אם לעמוד עם סרגל או לא לעמוד עם סרגל.

איתן כבל: יש מה שנקרא קודים ברורים כדי לדעת האם זה חושפני או לא חושפני.

איתן כבל: נקודת המבט שלי המרכזית היא בעצם שבית ספר זו מסגרת.

איתן כבל: אני אף פעם לא אהבתי מסגרות, אני מודה, תמיד הייתי נגד המסגרת.

איתן כבל: אבל בסופו של עניין המסגרת נותנת יציבות, הסך הכל הכללי שלה.

איתן כבל: ואני אומר לך את זה, אני אומר את זה כאב לשתי בנות קטנות עדיין, שאני רואה מה קורה בגן הילדים למשל.

איתן כבל: משיחות של הגננת עם ההורים, שבסופו של דבר חופש היתר שניתן לכאורה על ידי ההורים בשם אותו "תן להם לגדול, העולם מתפתח".

איתן כבל: בסופו של עניין במערכת יחסים שבין הורה לילדיו, בין תלמיד למוריו, בסופו של עניין אמורה להיות גם מערכת יחסים בין אב לילדיו של אבא, הוא לא חבר.

איתן כבל: גם אם אני מתנהג כחבר ואני רוצה להיות חבר של הילדים שלי, בסופו של עניין אני אבא שלהם.

איתן כבל: ויש לכך משמעויות מכאן ועד להודעה חדשה.

איתן כבל: כמו שאני מתייחס למערכת היחסים שהיתה לי בין מוריי לביני.

איתן כבל: גם אם נוצרת מערכת יחסים פתוחה, הכי חברית שאפשר, אבל בסופו של עניין יש כללים.

איתן כבל: והאופן שבו אתה מגיע למקום זה גם מראה על היחס שלך כלפי המקום שאתה בא אליו.

איתן כבל: לא צריך לבוא לבוש בחליפה ועניבה למקום כדי שיגידו עליך אתה אדם רציני אבל יש קודים.

איתן כבל: יש קודים שאתה יודע שאתה על פיהם צריך לנהוג וכל נסיונות ההתחכמות של מכנס כזה או חולצה כזאת הם לא מן העניין.

איתן כבל: אני מתייחס לזה לא רק מההיבט הסוציאלי.

איתן כבל: אני חושב שהבעיה של להתמודד עם הבעיות הסוציאליות דרך התלבושת האחידה אני לא חושב שזה יהיה פתרון לבעיה.

איתן כבל: כי בסופו של עניין גם חולצה בצבע תכלת יש לה מותגים, וגם מכנס בצבע כזה או אחר כל אחד יחפש מותג כזה או אחר.

איתן כבל: יש תחושה, יכול להיות שאני טועה, אבל אני אומר כמי שמסתובב ומגיע ומרצה, יש איזה תחושה של התפרקות.

איתן כבל: ואני אומר את זה לא לגנאי, כי אני חושב שאתם חבורה הרבה יותר טובה מאתנו.

איתן כבל: אני מאמין בזה.

איתן כבל: הדור של היום יותר טוב מאתנו.

איתן כבל: כמו שאני במילואים, יש לי לפעמים ויכוחים עם אלה שחושבים שדור תש"ח, לא היו כמותם.

איתן כבל: ואני אומר שבסופו של עניין החבר'ה שמחליפים ובאים להחליף אותי ואת חבריי הם טובים מאתנו.

איתן כבל: זאת לא שאלה של טוב או לא טוב.

איתן כבל: אלא בעניין של ערכים, של מסגרות, לא כל ערך שמביאים אני משתגע עליו, גם היו לא מעט ערכים שניסו להנחיל לי והתנגדתי אליהם, אבל אם הדברים נעשים מתוך דו-שיח, מתוך רצון להגיע לאיזו שהיא הבנה, אני לא נגד מהפכנות אבל מהפכנות היא לא מתבטאת בגובה שמהמכנס לחולצה.

איתן כבל: זה גם לא מוכיח על שום התפתחות מחשבתית או על איזה יכולות מדהימות.

איתן כבל: זה שום דבר, זה כולו תכסית, לא מעבר לכך.

איתן כבל: תכסית שבנאדם מייצר מתוך תחרות חברתית של יצירת זיהויים חברתיים בתוך מסגרות חברתיות.

איתן כבל: לא מעבר לכך.

איתן כבל: אני יודע שגם זה לא ימנע את מלכת הכתה ומלך הכתה ולא ימנע מי ילך למסיבה ההיא ומי ילך למסיבה ההיא.

איתן כבל: אבל יש כאן איזה סוג של הורדת מתחים.

איתן כבל: אני לא יודע אם הוא יוריד בעשרים אחוז, בשלושים אחוז, יכול להיות רק בעשרה אחוז, וגם אם זה בעשרה אחוז הרווחנו.

איתן כבל: ואני חושב שבסופו של עניין גם אתם תרוויחו.

איתן כבל: אני נגד אחידות מחשבתית.

איתן כבל: אני מתנגד בכל תוקף לאחידות מחשבתית.

איתן כבל: אני מתנגד לאכיפה או למישהו שעושה דברים בכפייה.

איתן כבל: אני חושב שאם אתם, כתלמידים, לא מתאים בגיל שלכם שאין עמדה.

איתן כבל: כשמגיעים לכנסת אז יש הרבה שאין להם עמדה.

איתן כבל: יכול להיות שזה בסדר.

איתן כבל: אני לא אוהב את זה.

איתן כבל: אבל אתם בגילכם, צעירים, תמיד תהיה לכם עמדה.

איתן כבל: גם יכולתם לבוא ולהגיד אנחנו מתנגדים.

איתן כבל: אני לא הייתי כועס עליכם.

יוסי שריד: אחרי ששילמת את מס השפתיים ואמרת להם שהם הרבה יותר טובים מאתנו אתה יכול להרשות לעצמך עכשיו,

איתן כבל: יוסי, אני מתנצל בפניך.

איתן כבל: מס שפתיים, זה בסדר.

איתן כבל: העניין הוא אחר.

איתן כבל: אני רוצה להאמין, ואני מקווה, שכל אחד מגדל ילדים טובים יותר מאשר הוא.

איתן כבל: ואני אגיד לך משהו יוסי, אני פוגש אותם בהרבה מקומות, באוניברסיטאות, בצבא, בכל המערכות.

איתן כבל: עובדה.

איתן כבל: העניין הוא אם המערכת, אם המדינה נותנת להם את כל הכלים למצות את הפוטנציאל שלהם, זאת שאלה אחרת.

איתן כבל: אבל אני חושב שגם את הפוטנציאל, ואני אומר לך שהם טובים מאתנו, נקודה.

איתן כבל: תודה.

לאה רוזנברג: אני רוצה להגיד שני דברים.

לאה רוזנברג: יש שני תפקידים שונים, למבוגרים במערכת ולצעירים.

לאה רוזנברג: התפקיד שלנו לקבוע את הגבולות, התפקיד שלהם לנסות כמה הגבולות האלה גמישים.

לאה רוזנברג: חלק מקביעת הגבולות, כל הזמן מתלוננים על אובדן סמכות ההורים, אובדן סמכות המורים.

לאה רוזנברג: בודאי שיש אובדן.

לאה רוזנברג: יש בלבול בין הדברים.

לאה רוזנברג: התלבושת האחידה, שוב, לא כמטרה לעצמה, היא מאפשרת איזה שהם גבולות.

לאה רוזנברג: התפקיד של הנערים זה לנסות לראות ולבדוק כמה אנחנו נחושים בגבולות שאנחנו קובעים, וכך הם מתפתחים.

לאה רוזנברג: הגבולות שאנחנו מדברים עליהם זה שיש מינעד בין תלבושות אפשריות להתנהגויות ולמצבים שונים.

לאה רוזנברג: לבית ספר לא באים בחולצת בטן ולא באים במכנסיים נמוכים ולא באים בכל דבר שהוא נתפס כלא נורמטיבי.

אבי נחמני: אי אפשר להגיד את זה.

לאה רוזנברג: אפשר הכל להגיד.

לאה רוזנברג: ואני רוצה כן להגיד את זה.

לאה רוזנברג: אין ילד במדינת ישראל שלא יכול להגיד על חברו שמופיע בתלבושת חריגה שהיא חריגה.

לאה רוזנברג: הם כן יודעים את זה.

לאה רוזנברג: הם יודעים מה היא חריגות נורמטיבית.

לאה רוזנברג: הויכוח שלנו אתם מתחיל בפרטים.

לאה רוזנברג: אני מוכרחה לספר איזה סיפור קטן.

לאה רוזנברג: הייתי מנהלת בית ספר שהיתה בו תלבושת אחידה.

לאה רוזנברג: יום אחד אחד ההורים מגיע לבית הספר במיוחד, אומר לאה, אני מכיר אותך כאשה שפוייה, למה את מכריחה את הילדה שלי לבוא בחולצה הפוכה לבית ספר.

לאה רוזנברג: אמרתי אולי זה היה באיזה רגע שאיבדתי את שפיותי, אני הכרחתי אותם לבוא בחולצה הפוכה לבית ספר?

לאה רוזנברג: תקרא לילדה, נשמע את הסיפור.

לאה רוזנברג: מגיעה הילדה והיא אומרת כן, את לא מרשה לנו לבוא עם הלוגו של איזה חברה מסחרית, אז כיוון שאת מענישה אותנו כשאנחנו באים עם הלוגו הזה הפכתי את החולצה.

לאה רוזנברג: היא באה הביתה, ההורים שאלו למה את באה בחולצה הפוכה, אמרה כי המנהלת אמרה לנו לבוא בחולצה הפוכה.

לאה רוזנברג: זאת אומרת יש בודאי בפרטים האלה הויכוח השוחק מאוד, אבל אנחנו נמצאים בויכוח הזה על כל הגבולות שאנחנו קובעים.

לאה רוזנברג: האם מותר לילד לשבת בכתה מתנדנד על כסאו או אסור לו.

לאה רוזנברג: האם מותר לילד להעתיק.

לאה רוזנברג: יש כל הזמן את הויכוח הזה.

לאה רוזנברג: אני חושבת שהתלבושת האחידה מסמלת את הדיון הרציני יותר סביב הנורמות של מהי נורמה של תלבושת לבית ספר שונה מתלבושת למגרש כדורגל, שונה מתלבושת למגרש כדורסל.

לאה רוזנברג: יש מינעד שהחובה שלנו ללמד אותם את המינעד הזה.

לאה רוזנברג: אתה הולך אחרת לבוש לתיאטרון, אתה הולך אחרת לבית ספר, אתה הולך אחרת למגרש המשחקים.

לאה רוזנברג: ויש לנו תפקיד בעניין הזה ללמד שיש אפשרויות רבות יותר מאשר, אנחנו מאפשרים להם את הלימוד הזה.

לאה רוזנברג: אמירה חד משמעית, בודאי שאנחנו נגד חולצות בטן ונגד גופיות.

לאה רוזנברג: הפירסינג יש לי בעיה, איפה זה פירסינג ואיפה זה עגיל שהוא כבר התקבל כנורמטיבי.

אילן שלגי: נזם באף זה בסדר?

לאה רוזנברג: לטעמי לא בסדר, רע מאוד.

לאה רוזנברג: אם אני הייתי מנהלת בית ספר הייתי אוסרת את זה.

ריקי לאופר: בכל תקנון בית ספרי צריכה להיות התייחסות לתלבושת.

ריקי לאופר: ולכן צריך באמת את המגוון בין ההחלטה על תלבושת אחידה מסויימת ובין מהי ההופעה הנאותה לבית ספר, שהוא כתהליך באמת חינוכי.

ריקי לאופר: כשאני הולכת למסיבה אני לבושה באופן מסויים, כשאני הולכת לבית ספר או לחפש מקום עבודה אני לבושה באופן אחר.

ריקי לאופר: כלומר יש פה איזה שהוא תהליך שצריך לעבור אותו.

ריקי לאופר: הוא תהליך סיזיפי משום שכמעט עושים אותו כל שנה וכל שנתיים עם קבוצת תלמידים, ואין מה לעשות, זה התהליך החינוכי שחייבים לעבור אותו.

ריקי לאופר: יש פה בית ספר שעשה את התהליך מאוד מעניין ובאמת זה תהליך ששיתף את כל הדברים.

ריקי לאופר: אבל אין מה לעשות, זה כל שנה שנתיים אנחנו חייבים עוד פעם להיכנס לתהליך של הצבת אותם גבולות של מה היא ההופעה הנאותה כשאתה בא לבית ספר, עם החלטה אם יש תלבושת אחידה לגבי בית הספר.

פיני קבלו: אני אתייחס מטעם השלטון המקומי גם על דעת יושב ראש ועדת החינוך שמואל אברהם.

פיני קבלו: אני חושב שהיום יש למעלה משלוש מאות בתי ספר שהנהיגו תלבושת אחידה והם הגיעו לכך בהסכמה.

פיני קבלו: דעת השלטון המקומי היא להגיע באמת להסכמה.

פיני קבלו: להגיע להסכמה גם ברמה יישובית, כי זה מאוד חשוב, יש מספר בתי ספר, אני כראש עיר היה לי בית ספר תיכון שהיו באותו מיתחם, באותה גדר, שני המקיפים, הדתי והכללי, ושם באמת צריך להנהיג תלבושת אחידה כלל יישובית על מנת גם לנסות ולסייע באותה רכישה של אותן תלבושות בצורה מאוד מרוכזת .

פיני קבלו: אנחנו חושבים שהנושא של התלבושת האחידה הוא באמת הצורך מול מתירנות מוחלטת, שהיא בעייתית והיא קשה, במיוחד כשיש בתי ספר שסמוכים אחד ליד השני נוצרות בעיות די קשות.

פיני קבלו: אני חושב שיש גם בעניין הזה צמצום פערים באופן משמעותי.

פיני קבלו: אני כראש עיר ראיתי הורים שהגיעו יחד עם הילדים אלי על מנת לסייע להם ברכישת הספרים אבל ראיתי גם מה הילדים לבשו ושאלתי באמת את השאלה האם לא היה עדיף לתת את הכסף הזה לספרים מול אותם מותגים שנרכשו לאולם ילדים.

פיני קבלו: ההורים לא יכלו לעמוד באותם לחצים של הילדים ויותר קל להם ללחוץ על הממסד מאשר ללחוץ על ההורים.

פיני קבלו: אני חושב שהנושא של תלבושת הוא גאוות יחידה.

פיני קבלו: היא גם מסמלת מסגרות באותם בתי ספר.

פיני קבלו: גם היום במצב הבטחוני וגם מול אותם גורמים שנמצאים מחוץ ל גדר בתי הספר, ניתנים לזיהוי אותם גורמים שליליים שמנסים לפתות ילדים.

פיני קבלו: זה יהיה מאוד חשוב בזיהוי בתלבושת אחידה, לזהות את הילדים אם יצאו מחוץ לבית הספר, איפה הם נמצאים.

פיני קבלו: יש לזה יתרונות.

פיני קבלו: אנחנו כשלטון מקומי מוכנים לבחון את זה באמצעות ארגוני החינוך והרשויות המקומיות אבל לעשות את זה בהליך של הסמכה בין מועצת תלמידים, הורים והנהלת בתי הספר, וכמובן בעניין הזה להנהלת בית הספר יש משמעות אם היא רוצה להיכנס לזה ולהתמודד עם העניין הזה, כי בסופו של דבר הבעיות רק מתחילות, בין אם החולצה לא כובסה באותו יום או שהיא נקרעה או התלכלכה ואז יש למנהל בית הספר שיקולים, אם זה לשלוח הביתה או להשאיר ואז מה קורה עם אחרים, יש הרבה דילמות שההורים ומנהלי בתי הספר והמורים צריכים להתמודד איתן.

פיני קבלו: לכן היוזמה חייבת להתחיל מתוך בית הספר שהוא נחוש בעניין הזה ורוצה לדחוף את העניין, וראיתי מנהלי בתי ספר שעמדו בזה בצורה יוצאת מן הכלל.

פיני קבלו: אני חושב שההורים יהיו מאושרים, מרבית ההורים שאני נתקל ונתקלתי בהם בתפקיד הקודם שלי, ההורים בעד ודוחפים את הנושא של תלבושת אחידה מכל מיני היבטים.

אילן שלגי: בסופו של דבר התהליך הוא חשוב, שלוש מאות עם כל הכבוד זה פחות מעשרה אחוז מבתי הספר.

אילן שלגי: מעניין יהיה לראות מה יהיו תוצאות הדיונים והמשאלים ואולי כשתחזרו אלינו לקראת פתיחת שנת הלימודים עם תוצאות, כי התהליך הזה מסתבר שהוא קורה כעת בשטח, מתוך הייתי אומר צורך שמתעורר.

ישראל זינגר: לפני מספר שנים הנהגנו מחדש, אני ביטלתי אותה לפני שתים עשרה שנה והחזרתי לפני שלוש שנים, בבית ספר בליך.

ישראל זינגר: תמיד דגלתי בגמישות מחשבתית, חופש מחשבתי, אבל לשים את הדברים בשכל, עם התלמידים בשיתוף פעולה, אבל העובדה באמת הובאה או הרצון הובא על ידי, על ידי הנהלת בית הספר.

ישראל זינגר: אני בהחלט חושב שהתלמידים מספיק נבונים, נכון, הם צריכים להתנגד בצורה זו או אחרת, אבל הם מספיק נבונים להבחין בין חופש מחשבתי לבין מסגרת זו או אחרת.

ישראל זינגר: אגב, המשרד ראיתי בעיתונות שגם ממליץ שהמורים יבואו בצורה נאותה לבית הספר, נאה דורש ונאה מקיים.

ישראל זינגר: לגבי הנושא, מבלי לומר סמל או להגזים בחשיבות, יש בזה מהלך שמפשט למנהל את החיים ומאפשר לו להתעסק, יש הרבה מטלות שמוטלות היום על בית הספר מבחינת בעיות חברתיות, וטוב יותר שאפשר יהיה לטפל בהן.

אילן שלגי: תודה רבה.

אילן שלגי: אני מבקש לשמוע עוד מהתלמידים.

אילן שלגי: בבקשה.

מעין מור: קודם כל בקשר לדבר עם התלמידים לפני כן כן או לא, אז חד משמעית כן.

מעין מור: הרעיון הוא לא לכפות, הרעיון הוא לשכנע ורק לשכנע.

מעין מור: כדי שבאמת לא תיווצר התנגדות של התלמידים, שיש לה הרבה כוח.

מעין מור: דווקא עכשיו כשאנחנו נמצאים בגיל ההתבגרות, בגיל של החיפוש אחרי זהות עצמית, הלבוש הוא סוג של ביטוי עצמי שלנו.

מעין מור: אחרי הלימודים נלך לצבא שגם שם תהיה לנו תלבושת אחידה מן הסתם, ועכשיו אנחנו איכשהו מחפשים סוג של ביטוי עצמי.

מעין מור: זאת אומרת לפי איך שבנאדם מתלבש אפשר להגיד עליו הרבה דברים.

מעין מור: אפשר למצוא גישור, לדוגמא חמישה ימים בשבוע ילבשו תלבושת אחידה ויום אחד בשבוע יהיה יום חופשי שכל אחד ילבש מה שהוא רוצה במסגרת המגבלות, כלומר לא גופיות, לא חולצות בטן, לא חשופים, אבל בגדים "אזרחיים".

מעין מור: התלבושת האחידה מבחינת צמצום פערים, זה לא מאה אחוז צמצום פערים כלכליים.

מעין מור: מעבר לחולצה יש מכנסיים, נעליים, איפור, שיער וכו'.

מעין מור: ודבר שני, ברגע שנצא מבית הספר נלבש בחזרה את הבגדים שלנו.

מעין מור: בקשר למצב הבטחוני, תלבושת אחידה זה משהו מאוד בעייתי, גם אנשים זרים שרוצים ברעתנו יכולים להשיג את התלבושת האחידה ולהיכנס לבית הספר.

מעין מור: להיפך, זה גורם להם להיראות כחלק מבית ספר למרות שהם לא.

מעין מור: אפשר לעשות חולצה אחת בכמה צבעים, אפשר לעשות חולצה בצבע אחד בכמה צורות, זאת אומרת חולצה מכופתרת, חולצה שהיא כמו חולצת פולו, אבל שהצבע יהיה אחיד.

אילן שלגי: יכולה להיות וריאציה של חולצות שונות בצבע אחיד או חולצה אחידה בצבעים שונים.

אילן שלגי: יש פה תלמידים צעירים יותר, נשמח לשמוע אותם.

דן דובין: שמי דן, אני מכיתה ח'.

דן דובין: ברגע שאנחנו באים לתלמידים עם הרעיון הזה של תלבושת אחידה מן הסתם הם תמיד יבואו בהתחלה בעניין של לא, כי תלמידים אוהבים להיות נגד משהו, זה טבעי.

דן דובין: וגם אצלנו אנחנו התחלנו עם התהליך והאנשים שיזמו אותו זה תלמידים, הם אלה שיזמו את זה והם אמרו שהם בעצמם באו להנהלה והם בעצמם אמרו שהם רוצים את היתרונות שהם בעיקר השיוויון הכלכלי והמצב הסוציואקונומי ובעצם אמרו שזה לא יעזור.

דן דובין: אבל אני חושב שגם אם זה לא יעזור יכול להיות שזה יטשטש.

דן דובין: אמרו שזה יפגע בביטוי העצמי.

דן דובין: איזה מן בנאדם מבטא את עצמו בעיקר דרך הבגדים שלו, אנחנו צריכים לבטא את עצמנו דרך ההתנהגות שלנו, דרך המעשים שלנו.

דן דובין: נכון, זה אולי גם איזו שהיא התבטאות עצמית, אבל אדם שעיקר ההתבטאות העצמית שלו באה מהבגדים שלו.

דן דובין: היושב ראש שהיה פה הוא אמר שהוא נגד זה כי הוא אמר שזה לא מטשטש הבדלים, והוא אמר שהוא מעומר.

דן דובין: השאלה איזה הבדלים יש בעומר.

אילן שלגי: אתה אומר דבר שאותי הוא מרשים.

אילן שלגי: אתה אומר אדם צריך שיכירו אותו על פי תכונותיו ולא על פי הופעתו החיצונית, מה גם שבית הספר ובכיתה זה לא מקום שאתה בא אליו באופן חד פעמי, חבריך וחברותיך מכירים אותך על תכונותיך בלי קשר לבגדים שאתה לובש.

יוסי שריד: כל הסיפור של ביטוי עצמי הוא סיפור מפוקפק.

אולג לרוושקין: אנחנו בחרנו את הצבעים, את הלוגו, עשינו אפילו תחרות.

שלומית בדיחי: שמי שלומית ואני בבית הספר אחראית על התחום החברתי.

שלומית בדיחי: כמו שאמר דן נכון בכלל הרעיון עלה מהתלמידים, והם הפתיעו אותנו התלמידים עוד לפני כל הדיונים במשרד החינוך, שלוש שנים שאנחנו מדברים על הדבר הזה.

שלומית בדיחי: בבית הספר שלנו מאז שהוקם יש כללי הופעה הולמת מאוד ברורים.

שלומית בדיחי: הם אולי נוקשים קצת.

שלומית בדיחי: בזמנו התלמידים אמרו לקראת פורים שהם רוצים שבפורים נתיר להם לצבוע שיער בכל הצבעים שהם רוצים.

שלומית בדיחי: זה בכלל התחיל סביב פורים.

שלומית בדיחי: ואז התחיל משא ומתן עם התלמידים ואמרנו בסדר, לקראת פורים אתם יכולים להגיע באיזה צבעי שיער שאתם רוצים, בתנאי שאחרי פורים אתם מסירים את הצבעים של פורים וזה באחריות התלמידים.

שלומית בדיחי: אם אתם התלמידים באמת תדאגו לזה שהחברים שלכם יסירו את הצבעים ויגיעו בחזרה לפי כללי ההופעה ההולמת הנדרשים אנחנו בשנה הבאה ממשיכים עם זה ואפילו בואו נתחיל משא ומתן איך מגיעים והכל.

שלומית בדיחי: באמת התלמידים עמדו בהבטחה שלהם ובאמת כשהסתיימו שלושה ימים אחרי פורים שהתרנו להם להגיע איך שהם רוצים הם חזרו אלינו ואמרו לנו זהו, כולם חזרו לטבעם, ובואו נראה מה עכשיו הלאה.

שלומית בדיחי: אנחנו היינו בטוחים שהם רוצים להגיד בואו תתירו לנו כך, תתירו לנו כך.

שלומית בדיחי: ואז התחילו לדבר על תלבושת אחידה.

שלומית בדיחי: אני חייבת להגיד בסוגריים שאחד מהרעיונות שהביאו את התלבושת האחידה זה תכנית "המורדים" בטלויזיה.

שלומית בדיחי: הילדים נורא התלהבו מהאחידות שם, עד כדי כך שהם דיברו אפילו על עניבה וכובע ומן תלבושת מכף רגל עד ראש.

שלומית בדיחי: ככה זה התחיל בדיונים הראשונים.

שלומית בדיחי: הכל היה תוך משא ומתן עם התלמידים.

שלומית בדיחי: אני חושבת שזה המפתח.

שלומית בדיחי: בזה אני חולקת עליך,

שלומית יודסין: אני גם אמרתי בשיתוף, אבל יש דברים שצריך לקבוע.

יוסי שריד: אבל יחד עם זה היום לשתף אותם לא במובן שאת אומרת אלא לשתף אותם באופן אמיתי, לא כדי לצאת לידי חובה.

שלומית בדיחי: אני רק רוצה להגיד שכאשר התחלנו את התהליך אמרנו שאנחנו באמת רוצים לשתף את הילדים, לנו ולהנהלה היה חשוב, אנחנו רצינו שתהיה תלבושת אחידה אבל אמרנו שזה יבוא מתוך באמת משא ומתן עם התלמידים.

שלומית בדיחי: ופה התפשרנו עם התלמידים בכל מיני דברים, או לא התפשרנו, הלכנו לקראתם.

שלומית בדיחי: יש לנו שמונה דגמים של תלבושת אחידה.

שלומית בדיחי: קצת צר יותר, קצת רחב יותר, לבנים, לבנות, קיץ, חורף, אביב, וגם מבחר של צבעים, והכל נעשה על ידי החלטה של תלמידים.

שלומית בדיחי: כך שכאשר מגיעים לבית הספר, בהתחלה גם אנחנו המורים אמרנו רגע, אתה בא לבית הספר, אתה רואה ארבעה צבעים, שמונה דגמים, זה לא כמו בית הספר של פעם שכולם היו בצבע אחיד.

שלומית בדיחי: אני חייבת להגיד שבהצבעה על הצבעים המורים וההורים היינו במיעוט ובסופו של דבר הצבעים שהילדים בחרו הם אלה שנקבעו ואנחנו לא קבענו.

חנה גילת: אני מכירה את בית הספר ובאמת נעשית שם עבודה נפלאה, קהילתית, בשיתוף פעולה, והלוואי, זה הדגם שכולנו היינו רוצים שיקרה בבית הספר, שזה יבוא מתוך התלמידים.

חנה גילת: השאלה מה קורה בבתי ספר שאין לפני התלבושת האחידה הקפדה מאוד מאוד נוקשה וברורה.

חנה גילת: שם מתחילות הבעיות כשאתה רוצה באמת בסופו של דבר להגיע לאיזו שהיא עבודה נכונה עם התלמידים.

חנה גילת: אני מסכימה לכל מילה שהיא אמרה והלוואי וזה היה כך בכל בית ספר.

חנה גילת: לצערי נקודת הפתיחה ברוב בתי הספר היא לא כזאת.

רות אשור: קוראים לי רות אשור ואני בכתה ח'.

רות אשור: גם לנו יש תלבושת אחידה כמו שאפשר לראות.

רות אשור: אני לא רוצה להישמע חצופה אבל נורא הפריע לי מה שאמרו שההורים צריכים להחליט לתלמידים מה ללבוש ושהמורים צריכים להחליט.

רות אשור: אצלנו בבית הספר דווקא התלמידים הם אלה שבאו עם הרעיון.

רות אשור: הם פנו למועצת תלמידים, הרבה מאוד פניות .

רות אשור: ואחר כך גם עשו סקר בין כל התלמידים של בית הספר ויותר משבעים אחוז הצביעו בעד.

רות אשור: ואני לא חושבת שאם היו נגד זה, אצלנו לפני לבשו חולצות בטן והמנהלת עמדה בכניסה ובדקה שכולם מגיעים בצורה נאותה והיו אפילו לובשים חולצת ספורט.

רות אשור: התלמידים בעצם עשו את כל התהליך.

רות אשור: הם פשוט פנו למועצת תלמידים, הם פנו אל ההנהלה, הם הציעו דגמים, ילדים ציירו דגמים ואמרו איך שהם רוצים שהתלבושת תיראה.

רות אשור: אחר כך עשו הצבעות על צבעים, כל כתה בנפרד הציעה את הצבעים שהיא חושבת, בחרו שני צבעים בכל כתה ובסוף ארבעה צבעים, יש לנו אפור, שחור, אדום וכחול כהה.

אילן שלגי: אתם גם עושים את הרכישה באופן מרוכז?

רות אשור: ואז פנו אל ההורים.

רות אשור: היו אסיפות הורים כלליות והמורים שאלו את ההורים מה הם חושבים על זה.

רות אשור: באמת ההורים הסכימו אבל ההורים לא אלה שאמרו לנו, אנחנו אלה שבחרנו את זה, ואני חושבת שזה הסיבה שזה הצליח בבית הספר שלנו.

רות אשור: הסיבה היחידה שאצלנו זה כן עובד זה בגלל שהתלמידים היו חלק מזה.

רות אשור: ההורים פנו וחיפשו חברה וקנו במרוכז וכל תלמיד בחר מה הוא רוצה לפי הדגמים שנתנו לו.

רות אשור: ובאמת זה מצליח.

רות אשור: שאלנו את המנהלת והיא אמרה לנו שכן יש כמות מסויימת של ילדים שלא מגיעים, חמישה אחוזים לא מגיעים שזה בסביבות שלושים וחמישה תלמידים.

רות אשור: זה לא קורה כל פעם, יכול להיות שזה היה במקרה אחד.

אילן שלגי: תלמיד שמגיע בלי התלבושת האחידה, מה קורה?

רות אשור: המורה נכנסת לכתה בתחילת היום,

אלון סגל: במקרה שאתה הגעת בלי החולצה, התלבושת שלנו זה רק חולצה, אם הגעת בלי והמורה רואה אותך העונש הראשוני זה להרשם אבל זה לא להרשם במזכירות, אם היא רואה שזה פעם ראשונה שלך אתה נרשם.

אלון סגל: מי שזה חוזר אצלו, צריך לחזור הביתה, להביא תלבושת ולחזור לבית הספר.

אלון סגל: אלה שיש להם בעיות כלכליות סידרו את זה בבית הספר.

אלון סגל: עזרו להם ברכישה של החולצות.

אלון סגל: אין דבר כזה בכביסה, כי אמרו תקנו מספיק.

אילן שלגי: אין ספר שכאשר הרכישה הזאת נעשית באופן מרוכז אפשר לקבל כמות נוספת.

אלון סגל: אבל תלמיד שבעצם אחרי הרבה פעמים לא מגיע עם תלבושת או שהוא חוזר הביתה להביא ומוכרח לחזור לבית הספר עם התלבושת או שההורים שלו או מישהו יביא לו תלבושת לבית הספר.

יוסי שריד: כמה עלתה הרכישה לכל תלמיד?

רות אשור: היתה גופיה לקיץ, שנים עשר וחצי שקלים, קפוצ'ון עם כובע שלושים וחמישה שקלים, קפוצ'ון רגיל בלי כובע ובלי כיסים שעלה שלושים שקלים.

דן דובין: אנחנו החלטנו שלפחות השנה ביום שישי התלמידים יכולים לבוא לבית ספר עם תלבושת רגילה.

דן דובין: לגבי הרכישה אנחנו רכשנו את זה במרוכז, אנחנו ביצענו סקר שוק ועשינו את זה דרך איזו שהיא חברה, ולמשל החברה הזאת הסכימה שעל כל אלף פריטים שאנחנו קונים, שהתלמידים בעצם קונים, קיבלנו שלושים ערכות חינם, שבית הספר אחר כך חילק.

שלומית בדיחי: המשא ומתן היה יחד עם ההורים.

אילן שלגי: קיימתם מכרז או שהלכתם ישר לספק שנראה לכם הכי מעניין?

אביטל ברקת: לא מכרז אלא סקר שוק.

אביטל ברקת: להתקשר ולתמחר זה התלמידים עשו.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני רוצה לחזור למצב התחלתי, כי בכלל יש לי רעיונות אחרים לגבי כל העניין הזה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אם המדינה יכולה ואם היא רוצה בואו נקל על ההורים, נקל על התלמידים עצמם, ותהיה תלבושת אחידה של משרד החינוך.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הוא ינהיג והוא יקנה והוא יעביר לתלמידים.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: זה יפתור גם את הבעיות, לא רק של העניים והחלשים, גם את הבעיות של איך לקנות ומה לקנות.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: המון בעיות זה פותר.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: השאלה החשובה ביותר אם יש למדינה תקציב.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני חושב שכן צריך להיות תקציב.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אם אנחנו מדינה שיש בה חינוך חינם, במיוחד בבתי ספר יסודיים, אז למה שהעניין הזה לא יסופק.

אילן שלגי: אם אנחנו סבורים שבמסגרת תכנית הלימודים חשוב שהתלמיד יראה הצגה, אז יש מקום לומר שההצגה תהיה כלולה בחינוך חינם והנער והנערה לא ישלמו עבורה.

אילן שלגי: השאלה אם צריך להגיע עד ללבוש.

אילן שלגי: אם אנחנו נאמר שגם את הלבוש אנחנו נספר לתלמיד,

אלי מצרי: אם בית ספר יכול להגיע לתלבושת אחידה בדרך שבית הספר הזה הגיע, בדרך קהילתית אמיתית בודאי שזה הפתרון הכי טוב.

אלי מצרי: מצד שני צריך להיזהר מתהליכים פסאודו-דמוקרטיים.

אלי מצרי: הבת שלי לומדת בבית ספר תיכון שהמנהלת החליטה לעשות משאל בין התלמידים ויצא שמונים אחוז נגד תלבושת אחידה ואחרי חודש הוחלט שיש תלבושת אחידה.

אלי מצרי: לכן אני אומר בואו לא נרגיל אותם כבר בגיל הזה למציאות הישראלית אלא ננסה לשנות אותה, ואם אנחנו חושבים שזה פתרון טוב ואפשר להגיע בדרך הזאת, זאת הדרך הרצויה.

אלי מצרי: צריך להכשיר את הלבבות לזה.

יוסי שריד: בואו נתחיל קודם כל בדרך הרצוייה, מקובל על כולנו שהיא רצוייה.

יוסי שריד: נראה לאן מגיעים בדרך הזו.

יוסי שריד: ולאחר שנראה לאן הגענו בדרך הזו אז נחשוב על דרכים פחות רצויות.

אלי מצרי: מה שאני אומר, בואו ניזהר מלעשות משאלים,

אילן שלגי: אני רוצה לשאול את עצמנו וגם לשמוע את עמדת משרד החינוך האם יש מקום לומר שבבית ספר יסודי הדבר יהיה כהנחיה מחייבת ובחטיבות ובתיכון זה יהיה כהמלצה לדיון ומשאל.

אילן שלגי: האם יש מקום בכתות הנמוכות לקבוע החלטה מחייבת.

לאה רוזנברג: בבית הספר היסודי הבעיה של התלבושת הרבה פחות חמורה מאשר בבית הספר העל יסודי.

לאה רוזנברג: אז באמת קל יותר וגם לא תהיה התנגדות רבה מאד בבית הספר היסודי.

לאה רוזנברג: אנחנו מחמיצים כלי יפה לדיון עם ילדים בבית הספר היסודי.

לאה רוזנברג: שומעים שם דעות לא פחות חכמות מאשר שומעים גם ממבוגרים.

לאה רוזנברג: יש להם עמדה ודעה.

לאה רוזנברג: הם שותפים לדיון דמוקרטי אמיתי, זה אפשרי עם ילד בכתה א'.

לאה רוזנברג: צריך ללמד אותו איך מקיימים דיון כזה.

לאה רוזנברג: התלבושת יכולה להיות אמצעי נהדר לקיים אתם את הדיון הזה.

לאה רוזנברג: זה גם לא פותר את הבעיה של צורת הלבוש.

לאה רוזנברג: לעומת זאת בבית הספר העל יסודי אופן הלבוש של התלמידים הוא בעייתי ולכן שם המטרה היא אפילו אחרת ואפשר להשיג את המטרה הזאת ואני בהחלט חושבת שהדרך כרגע היא הנכונה, זאת אומרת אנחנו מתקדמים, זה מוכיח את עצמו.

לאה רוזנברג: יש הרבה יותר משלוש מאות בתי ספר שהנהיגו תלבושת אחידה.

לאה רוזנברג: אנחנו אוספים את הנתונים של השנה הזו כדי לראות מה יהיה השינוי אחרי הדיונים שנקיים.

אילן שלגי: אתם יודעים מה ההבדלים בין המגזר הממלכתי לממלכתי דתי, ומה קורה בחינוך הערבי?

לאה רוזנברג: בחינוך הערבי יש יותר תלבושת אחידה, אני לא יודעת, אינטואיטיבית אני יכולה להגיד אבל אין לי נתון על המגזר הממלכתי דתי.

לאה רוזנברג: אני אתן את התשובות יותר מסודרות, בסוף השנה הזאת נדע מה המצב של השנה, לקראת השנה הבאה מה יהיה הביטוי.

לאה רוזנברג: אפשר אולי להחליט שכשהגענו לשמונים אחוז הסכמה בדרך הזאת עשרים אחוז אחרים יצטרכו לקבל את דעת הרוב.

יוסי שריד: באופן מפתיע ובלי לקבוע את זה כתקדים אני מסכים עם הגב' רוזנברג שגם ילדים בכתה אלף, בית, גימל, צריך להיוועץ בהם ולשתף אותם בהחלטות.

אביטל ברקת: אצלנו לא קוראים לזה ועד הורים, אצלנו קוראים לזה הנהגת הורים.

אביטל ברקת: יש לי הרבה לספר לכם על התהליך, על איך שעברנו את זה אבל אני אקצר.

אביטל ברקת: מה שמאוד חשוב לי כאן להגיד זה הנושא של התהליך.

אביטל ברקת: ולגבי התהליך חשוב לי מאוד להבהיר משהו אחד.

אביטל ברקת: אנחנו מדברים על דיון דמוקרטי או על תהליך דמוקרטי.

אביטל ברקת: אצלנו בבית הספר היו הרבה מאוד דיונים והרבה מאוד משאלים, גם אצל התלמידים וגם אצל ההורים.

אביטל ברקת: אני מאוד מאמינה בתהליך ובדיון הדמוקרטי.

אביטל ברקת: אבל מסגרת בית הספר היא לא מסגרת דמוקרטית וההחלטה בגדול היא לא החלטה דמוקרטית.

אביטל ברקת: הדרך לקבל את סוג התלבושת, את הצבעים, זה היה באמת בתהליך של משוב, בתהליך של משא ומתן, בתהליך של החלפת דעות.

אביטל ברקת: צריך מאוד להיזהר מלהפוך את כל התהליך הזה לתהליך דמוקרטי, זאת אומרת לא לבוא ולשאול האם התלמידים בעד תלבושת אחידה ואם רוב התלמידים לא אז יורדים מהעניין.

אביטל ברקת: יש דרך להגיע, כמו שאנחנו עבדנו בוועדה, כשהעליתי כאן לפני שלוש שנים את נושא התלבושת האחידה ובוועדה להופעה הולמת כמעט כל התלמידים היו מוכנים לשחוט אותי ואחת המורות אמרה כן זה רעיון טוב.

אביטל ברקת: ואחרי שלוש שנים פתאום הצטרפו אלי הרבה תלמידים לרעיון התלבושת האחידה כי זה בא אצלם מכיוון אחר.

אביטל ברקת: יש דרכים להגיע במשא ומתן ובשיתוף פעולה, בחילופי דעות, להגיע לנושא של תלבושת אחידה לא בדרך כפייתית ולא בדרך דמוקרטית, כי אני לא מאמינה שבית הספר הוא מסגרת דמוקרטית.

אביטל ברקת: אז צריך לראות איך עושים את הדרך הזאת ואיך עושים את התהליך הזה.

אביטל ברקת: אני חושבת שאצלנו התהליך נעשה יפה והשיתוף פעולה הזה הוא הבסיס להצלחה.

אביטל ברקת: כי אם אין שיתוף פעולה ואם התלמידים לא רואים את עצמם חלק מהתהליך הזה זה לא יגיע לידי ביצוע.

אביטל ברקת: והדבר השני שמאוד חשוב להגיד, אחרי שמתקבלת ההחלטה, אחרי שיש תלבושת אחידה, שתהיה אכיפה.

אביטל ברקת: מפני שאם אין אכיפה של זה, אם ילד יודע שהוא יכול יומיים לבוא בלי או שהתירוץ של החולצה בכביסה עובר ומוותרים הדבר הזה לא יעבוד.

אביטל ברקת: הדבר הזה ילך ויתמסמס.

אביטל ברקת: מוכרחה להיות בנושא הזה אכיפה, אבל אכיפה שצריכה לבוא גם מהתלמידים.

אביטל ברקת: זאת אומרת התלמידים צריכים לראות את עצמם כתומכים ברעיון, כלוקחים חלק באכיפה של זה.

אביטל ברקת: יש לזה כל מיני סיבות למה התלמידים ירצו לאכוף את זה אבל חשובה האכיפה, חשוב שצוות בית הספר יראה את החשיבות של זה, ההורים יבינו כמה שזה חשוב לדאוג גם לכבס בזמן, כי זה לא בעיה לכבס בערב ושזה יתייבש בבוקר, אבל לדאוג לזה שלתלמידים תהיה תלבושת בבוקר, וגם התלמידים בינם לבין עצמם בכתה יפעילו את אותו לחץ חברתי ידוע ובעל כוח על התלמידים שיבואו עם התלבושת האחידה וישמרו עליה.

אביטל ברקת: יום שישי, מרגע שהוחלט על תלבושת אחידה הוחלט שיום שישי יהיה חופשי.

דן דובין: העברנו שאלון אחרי הסברה ברמה שכבתית, אחרי הכנסים השכבתיים שהיו.

דן דובין: אם באים בעצם עם שאלון ושואלים ושואלים אם רוצים תלבושת אז אף פעם לא ירצו, מוזר שזה רק שמונים אחוז, חשבתי שזה יהיה הרבה יותר שלא ירצו.

דן דובין: אבל אם באמת מעמידים ונותנים להם לחשוב וגורמים להם לראות למה זה טוב ולשקול את זה אז מן הסתם הם ירצו את זה, ועובדה שאנחנו הוכחנו את זה אצלנו.

דינה פלדמן: אנחנו פה מטעם בית ספר שלנו, שלחו אותנו אז ברור שנגיד דברים טובים, אבל כשאני בבית ספר ואני רוצה ללכת לקניון אחר כך אני לא אומרת אני חייבת לעצור הביתה להחליף בגדים.

דינה פלדמן: אני לא מתביישת בתלבושת, זה לא מפריע לי, אני לא מרגישה שאני צריכה להיפתר מזה, אני לא אחרי בית ספר הולכת לשירותים ומחליפה חולצה.

אילן שלגי: אנחנו רוצים שתרגישי גאווה בבית הספר.

דינה פלדמן: זהו, בדיוק.

דינה פלדמן: ובביטוי עצמי זה לא פוגע, כי בנאדם שיכול, אם מישהו צריך בגדים כדי לדעת לבטא את עצמו אז יש לו בעיה.

דינה פלדמן: וגם נגיד עכשיו אם קר לי אז אני יכולה להביא ז'קט אבל במקום זה הבאתי את החולצות של בית ספר, כי זה נוח.

דינה פלדמן: אם אני בבית וקר לי אני שמה את זה גם.

דינה פלדמן: זה לא מפריע לי.

אילן שלגי: אני רוצה לשאול את מר בהירי איך הסתדרות המורים רואה, אם היא רואה, אבחנה או הבדל בין בית הספר היסודי לחטיבות ולתיכון.

אילן בהירי: לא קיימנו דיון על זה, כך שאני לא יודע להגיד לך, אני חושב שהרבה יותר קל יהיה לעשות את זה בבתי הספר היסודיים מאשר בחטיבות והחטיבות העליונות.

אילן בהירי: אני בהחלט מקבל את זה שאפשר לשתף ילדים בכיתה א' גם כן, כי אנחנו מחנכים ילדים היום, יש מועצות תלמידים גם בבתי ספר יסודיים.

אילן בהירי: אז אני בהחלט חושב שחינוכית אמיתית זה בהחלט דבר שיכול להיעשות, לשתף את הילדים ביסודי.

אילן בהירי: קל יותר יהיה לעשות את זה שם.

אילן שלגי: מה אומרת הגברת יודסין באשר להבדל בין הגילאים?

שלומית יודסין: החשיבות היא גדולה יותר בחטיבות הביניים.

שלומית יודסין: אני רוצה לקחת את שני בתי הספר, גם את אורט וגם את פסגת זאב שהם שניהם חטיבות ביניים.

שלומית יודסין: כשאנחנו ניסינו לעשות את זה בבית ספר בו אני יושבת ראש בחטיבת הביניים לא היתה שום בעיה.

שלומית יודסין: ההורים שילמו, התלמידים רצו, היתה היענות של תשעים וחמישה אחוז בכל הכתות.

שלומית יודסין: כשהגענו ליא', יב', שומו שמים.

שלומית יודסין: מה פתאום, אני לא רוצה, אני הולך לצבא, מספיק לי.

שלומית יודסין: לכן אני חושבת שגם ההצלחות שלכם, ההצלחה שלכם היא נהדרת, יישר כוח, אבל היא יותר קלה כי זה חטיבות ביניים.

אביטל ברקת: בתיכון שצמוד אלינו, שהילדים שלנו ברובם עוברים אליו, הגידול שם יהיה על קרקע הרבה יותר פוריה בגלל הניסיון.

אילן שלגי: מי שצומח עם זה הוא מורגל יותר בנושא.

אילן שלגי: יחד עם זאת יתכן שאם תאמרו כשתגיעו לחטיבה העליונה, או אולי כשתגיעו לי"ב החובה הזו כבר לא תחול עליכם, אולי גם בזה יש משהו, גם בזה יש איזו שהיא אמירה, גם על זה אפשר לחשוב.

אילן שלגי: אני סבור שאת מה שמתחילים מלמטה, זה למשל, במשרד החינוך, אם מדובר למשל על שמירה על כבוד המורה כשהוא נכנס בבוקר לכתה, אם אתם תתחילו ותאמרו לתלמידים בכתות הנמוכות שזאת חובה, הם יצמחו עם זה, לא יהיה קושי.

אילן שלגי: אם היום תנסו להתחיל עם זה בכתה ח' או בי"א זה ודאי לא יצליח.

אביטל ברקת: לבטל את התלבושת האחידה אפשר היה ביום אחד וזה היה מאוד פשוט.

אביטל ברקת: להנהיג את זה מחדש, כשהדור היום הוא דור דעתן ודור שיודע על זכויות שניתנו לו, הרבה יותר קשה לעשות את הדבר הזה, ולכן התהליך הוא הרבה יותר משמעותי והרבה יותר חשוב.

אביטל ברקת: ככל שיתחילו את התהליך הזה יותר מהר וככל שהתהליך הזה יתחיל באיזה שהוא שלב אפשר יהיה להגיע לזה.

אילן שלגי: אני רוצה לציין שהצטרפו אלינו סטודנטים מהמכללה למינהל בראשון לציון ואתם תלמידים בקורס של חברת הכנסת לשעבר ענת מאור בנושא של חשיבה חברתית וצדק חלוקת.

אילן שלגי: אנחנו גם משודרים בערוץ הטלויזיה החדש, בערוץ הכנסת החדש.

אילן שלגי: הנושא שלנו הוא התלבושת האחידה ואם מישהו מכם ירצה להביע דעה אז יתכן ונצליח גם לשמוע אתכם.

אילן בהירי: אני רוצה להציג פן אחר, של עיר גדולה, בראשון לציון, מרבית בתי הספר, כולל התיכוניים יש להם תלבושת אחידה.

אילן שלגי: גם אחידה בין בתי הספר?

אילן בהירי: לא, כל בית ספר יש לו התלבושת האחידה שלו.

אילן בהירי: ובלי שום כפייה.

אילן בהירי: להיפך, אני חושב שהדבר הזה הלך ותפס תאוצה טובה בלי שהיתה הנחיה מסודרת.

אילן בהירי: אני חושב שהמשרד קצת מאחר אחרי הדברים.

אילן בהירי: בעיר גדולה שיש בה עשרה תיכוניים, ארבע עשרה חטיבות ביניים, נדמה לי שארבעים בתי ספר יסודיים, אני מוכן להמר שבתשעים אחוז יש תלבושת אחידה.

אילן שלגי: האם פה היתה הובלה של הרשות המקומית, של ראש העיר?

אילן בהירי: בשום פנים ואופן לא, זו היתה הובלה של מנהלי בתי הספר.

אילן בהירי: כל בית ספר עשה את זה על דעת עצמו.

אילן בהירי: כשהתחילו לדבר פה על התהליך אמרתי אצלי בבית ספרי, שאלה אותי שלומית איך זה נעשה, וכשדיברו על מחירים, המחירים שנקבעו, עשו מכרז, ועד ההורים טיפל בזה, להיפך, נוצרה מסורת לגבי אותם ילדים שסיימו ולא היה להם מה לעשות עם התלבושת של בית הספר, הם באו ומסרו את זה לבית הספר כדי שבמידה ומעבר לכל הדברים האחרים יהיה תמיד, וזה נעשה בצנעה וידעו לאן לגשת, לאן לפנות.

אילן בהירי: היו מקרים מאוד עצובים של אנשים שפשטו את הרגל ובאו וקיבלו את הדברים, אני חושב שזה היה דבר מאוד יפה ומסודר, בלי שום טררם גדול.

אילן בהירי: אני בהחלט מחייב את זה, לדעתי זה דבר חשוב והתהליך שהיה אצלי בבית הספר התחיל עם צבע אחד ועבר למספר צבעים.

אילן בהירי: הויכוח אחר כך היה על עגיל כזה או עגיל אחר, הכל נעשה יחד בתאום.

חנה גילת: אנחנו סייענו לבתי ספר להניע את התהליך.

חנה גילת: הרשות הציעה סכום כדי להניע את התהליך.

חנה גילת: כספית.

חנה גילת: בתי הספר יחליטו איך ומה לעשות, אבל פשוט כדי שהפן הכלכלי לא יפחיד,

אילן שלגי: אין ספק שכאשר מתחילים תהליך בבית ספר ובבת אחת כולם צריכים לרכוש את התלבושת אז זה מאמץ כספי, אבל אז גם יש את האפשרות לבוא לספק ולומר לו ראה, סיכמנו על מחיר כזה וכזה אבל אתה נותן לנו עוד שמונה אחוזים או מספר אחר של ערכות נקרא לזה, כי אנחנו צריכים לסייע לתלמידים החלשים.

אילן שלגי: ובבית הספר ידעו לקבוע למי זה מגיע.

שלומית יודסין: בנוסף לזה אנחנו גם לוקחים עשרה שקלים יותר מכל מורה שמשלם ומהעשרה שקלים האלה למשפחה יש לך עוד עשרת אלפים שקל.

שלומית יודסין: אנחנו עושים את זה גם בהצגות וגם בטיולים.

שלומית יודסין: אז עשרה שקלים לאדם שקונה במאה חמישים שקל ערכת בגדים זה לא התמוטטות וזה נותן עוד עשרת אלפים שקל לקנות לילדים שאין להם בתוך בית הספר.

אלי מצרי: בקשר לשאלה אם תיכון או יסודי, ביישוב שממנו אני בא, שוהם, דווקא בחטיבת הביניים והתיכון התלבושת הונהגה כבר לפני כמה שנים, ההורים קיבלו את זה שם הרבה יותר מוקדם אולי בגלל ששם התפלגות האוכלוסין יותר קיצונית.

אלי מצרי: דווקא ביסודי ההורים הגיעו לצורך הזה מאוחר יותר.

אלי מצרי: היום כבר יש, עולה המשאלה הזו גם ביסודי.

אלי מצרי: לדעתנו זה צריך לחול על כל הרצף החינוכי.

אורית: אני ממכללת אחווה.

אורית: רציתי לשאול, יכול להיות שאין לי מספיק מידע ובגלל זה הדעה שלי מנוגדת לכל מה שהולך פה.

אורית: אני לא מבינה למה אנחנו המבוגרים רוצים לקחת מהילדים את הייחודיות שלהם ולקחת להם את הזכות להחליט מה הם רוצים ללבוש בבוקר.

אורית: אולי יש בעיות מסויימות של לבוש מסויים שאפשר להגביל אבל אני לא מבינה למה בכלל מדברים על תלבושת אחידה.

דן דובין: מה שהיא אמרה בעצם שהיא חושבת שלכל אחד יש את הסגנון האישי שלו והוא מבטא אותו דרך הלבוש שלו.

דן דובין: אנחנו החלטנו בבית הספר וככה גם אני חושב, שלא, הסגנון שלנו לא יתבטא דרך הלבוש שלנו אלא דרך ההתנהגות שלנו, דרך המעשים שלנו.

דן דובין: הדבר היחידי שאפשר לבטא דרך הלבוש שלנו זה את הארנק של ההורים שלנו.

דן דובין: חוץ מזה זה לא מבטא כלום.

דן דובין: מה אתה יכול לדעת מהלבוש של הבנאדם,

אילן שלגי: אולי גם על היכולת שלו ללחוץ על ההורים.

אילן שלגי: ומה לגבי הנעליים?

אילן שלגי: הוזכר קודם שהתלבושת הרי לא כוללת נעליים.

דן דובין: אתה יכול גם להחליט לאסור על ניתוחים פלסטיים.

אילן שלגי: יש דברים כאלה?

אילן שלגי: יש ניתוחים פלסטיים בקרב תלמידים?

דן דובין: עוד נושא שרציתי להתייחס אליו, כל מוסד יש לו את השכבה הבוגרת שלו, השכבה שנשאר לה עוד שנת לימודים או אולי אפילו פחות ללמוד באותו מוסד.

דן דובין: שכבה ט' שלנו נשאר להם רק חמישה חודשים עם התלבושת אחידה והם אמרו שהם לא רוצים לקנות.

דן דובין: אז האבחנה שהיתה בעצם בהנהגת הורים זה שלהם, התלבושת שלהם תהיה בלי סמל.

דן דובין: להם אין סמל כמו שיש לנו.

דינה פלדמן: אצלנו בבית הספר בסוף השנה העניין של התלבושת עלה.

דינה פלדמן: נשארו עוד שלושה חודשים.

דינה פלדמן: נשארו רק ז' וח' כי ט' עוזבים.

אילן שלגי: מי שמגיע לבית הספר בלי תלבושת אחידה, מה ההתייחסות של התלמידים האחרים לנושא?

דינה פלדמן: אם אתה בא, נגיד אם היית בבוקר, אם החולצה שלי לא תהיה יפה נגיד והחולצה של החברות שלי תהיה יותר יפה ויצחקו עלי, אז עכשיו אני קמה בבוקר, אני שמה תלבושת ואני יודעת שכל החברות שלי ייראו אותו דבר, מי שלא בא עם תלבושת הוא דווקא זה שנראה מוזר.

אילן שלגי: דובר על האפשרות שלא רק המורה ישלח את התלמיד להרשם אלא שגם התלמידים יפעילו איזה שהוא תהליך של דיון ושל לחץ חברתי על מי שבא, שלא מציית לחוק, שבא בלי תלבושת אחידה.

דינה פלדמן: מועצת התלמידים שלנו בבית ספר מאוד פעילה.

דינה פלדמן: הם עברו בין כל הכתות, הם הסבירו, הסבירו למה זה התלבושת.

דינה פלדמן: אני לא רואה התנגדות.

דינה פלדמן: אולי בהתחלה, בקטע של להתנגד.

דינה פלדמן: עכשיו כולם בעד.

דינה פלדמן: ילדים שלא באים עם זה לא כדי לצאת בהצהרה שהם נגד התלבושת, בדרך כלל סיבות כמו שהיא בכביסה או שכח, כמו שאני אשכח להביא ספר בגיאוגרפיה או משהו.

אלון סגל: יש לי שני דברים לומר.

אלון סגל: אחד זה שבקשר שאמרת משהו שתלמידים יפעילו לחץ או תלמידים יהיו אלה שיאכפו.

אלון סגל: זה ממש לא נראה לי, בשביל זה צריך להגיד לתלמיד שיגיד לחבר שלו שהוא לא בא עם תלבושת.

אלון סגל: זה ממש לא בסדר.

אלון סגל: תלמיד לא אמור להגיד מה החבר שלו עשה לא בסדר.

אילן שלגי: אבל אם אתה תלמיד שמקבל עליך את ההסכמה הכללית בעניין התלבושת האחידה והחבר שלך מפר את ההסכמה הזאת, הרי אתה תאמר רגע, אם הוא ממשיך במנהגו,

אלון סגל: תפקיד האנשים בעלי הסמכות בעצם זה לאכוף את זה, לא התפקיד שלי.

אלון סגל: אני זה שאני בא עם תלבושת זה החלטה שלי בעצם, אני לא קובע לחבר שלי אם הוא יבוא או לא, זה החלטה שלו אם הוא רוצה לבוא בלי התלבושת ולקבל את העונש או שיבוא עם תלבושת.

אילן שלגי: אתה אומר זה תפקיד של המורים ושל ההנהלה.

אלון סגל: אבל יש לי עוד משהו להגיד על מה שדן אמר, שבגדים זה לא מציג את מה שהוא.

אלון סגל: במצב מסויים זה כן איך שאתה מציג את עצמך.

אלון סגל: עובדה שאני אגיד לדוגמא, אדם ששם ג'ל בשער, למה הוא עושה את זה בעצם, כדי להראות משהו על עצמו.

אלון סגל: הוא לא עושה את זה כי הוא מרגיש שזה נוח לו.

אלון סגל: וזה שאני קונה נעליים מסויימות או מכנסיים מסויימות או מה שאני עושה בשיער זה דרך להראות איך אני.

אלון סגל: אני מראה את זה בצורה של איך שאני מתלבש.

בר בן-שטרית: לא, אתה עושה את זה כי זה אופנה.

אילן שלגי: בר, את בין אלה שקיבלו על עצמם את התלבושת האחידה?

בר בן-שטרית: נכון.

אילן שלגי: וכל התלמידים בשכבה קיבלו את זה עליהם גם כן?

בר בן-שטרית: תראו, הבדלים בין תלמידים ובכלל בין אנשים יהיו ותמיד יהיו.

בר בן-שטרית: בין אם זה בכתה א' ובין אם זה בנאדם מבוגר, תמיד יהיו הבדלים מסויימים.

בר בן-שטרית: זה שילדים נמצאים עכשיו במצב של זיהוי עצמי ומחפשים את עצמם ומחפשים דרך להיות בולטים בחברה שהם נמצאים זה מצב שהוא קיים ואני לא רואה את זה כמשהו פסול או לא בסדר.

בר בן-שטרית: מה שאני כן מאמינה בו זה שאת הביטוי העצמי אפשר לעשות בכל כך הרבה דרכים אחרות.

בר בן-שטרית: לא רק בצורת התנהגות כמו שדן אמר, בצמידים ובעגילים ובתכשיטים ובכל דבר אחר אפשר לבטא את הבנאדם עצמו, לאו דווקא דרך הבגדים שהוא לובש.

בר בן-שטרית: בעיני זה נראה משהו שהוא נורא בסדר כי החברה קודם כל מסתכלת על חיצוניות.

בר בן-שטרית: אז אולי אם קצת יותר מדברים על זה אנשים ילמדו להסתכל לא רק על החיצוניות אלא על משהו שהוא קצת מעבר לזה.

אילן שלגי: אתם תעברו בשנה הבאה לבית ספר אחר.

אילן שלגי: רובכם תהיו באותו בית ספר?

בר בן-שטרית: אני אישית לא.

אילן שלגי: כלומר חלק מכם מתפזר.

אילן שלגי: עכשיו את תבואי למסגרת חדשה, שבה באמת עדיין לא מכירים אותך, ובאופן טבעי תרצי להתבטא גם בצורת הלבוש וההופעה שלך.

בר בן-שטרית: בדיוק בגלל הדבר הזה, של לבוא בהופעה ובלבוש, אם היה תלבושת אחידה אז לא דווקא לפי הלבוש.

בר בן-שטרית: תמיד יהיו הבדלים בין תלמידים.

אילן שלגי: מה שאמר לך קודם דן זה שכאשר התלמידים ממילא נמצאים ביחד ומכירים זה את זה, אנחנו מדברים על השלב שבו את בהיכרות עם מסגרת חדשה, אז אולי נכון שהביטוי העצמי יהיה לא בלבוש,

בר בן-שטרית: בדיוק עם זה אני מסכימה, שהלבוש הוא לא הדבר העיקרי שרואים, ומה שהם אמרו, הקטע של מה שלובשים, בגדים לא כל כך נוחים, כשאני יוצאת למסיבה אני גם כן לא אלבש את הבגד הכי הכי נוח, אבל אולי דווקא מפני שזה מסגרת שכולם בה לא שווים, כי כשאני יוצאת למסיבה אני בוחרת לאן לצאת ואני מתאימה את עצמי למקום כי זה המקום שאני רוצה ללכת וזה המקום שאני מרגישה מותאמת ומרגישה רצוייה בו, אני מרגישה חלק מהחברה.

אילן שלגי: את יודעת מה אמרו חכמינו, אל תביט בקנקן אלא במה שיש בו.

בר בן-שטרית: נכון, אבל ברגע שאתה הולך לבית הספר זה לא שאתה בוחר אם ללכת או לא, אתה חייב ללכת לבית הספר.

בר בן-שטרית: זה מסגרת.

בר בן-שטרית: כשפחות או יותר יש משהו שטיפה משווה בין כולם, זה מוריד, זה מוריד את הלחץ.

אילן שלגי: אני רוצה לשאול את הגב' רוזנברג מתי לדעתכם יהיו לכם נתונים מהשטח.

לאה רוזנברג: בסוף השנה הזו יהיה לנו לגבי השנה, זה במסגרת ההמלצות.

לאה רוזנברג: בשנה הבאה נאסוף, קודם כל נקבל אינפורמציה לגבי הדיונים שהתקיימו בבתי הספר, ונבדוק בדיונים אלו מה היו ההחלטות.

לאה רוזנברג: אני מוכרחה משהו להוסיף.

לאה רוזנברג: הגענו למקומות בהם עשינו את הדיון של השפעת אמצעי התקשורת על תרבות הצריכה שלנו בכל שאר הדברים וזה סוג הדיונים שאני מקווה שיתפתחו בבתי ספר.

לאה רוזנברג: זאת אומרת יצאו מהעניין של תלבושת אחידה כן או לא אבל יגיעו מה משפיע על חיינו, מה צריך להשפיע.

לאה רוזנברג: זה סוג הדיונים שאני מקווה מאוד שיהיו.

אילן שלגי: האם הדיונים אצלכם היו בתוך הכתות או במסגרות בין כתתיות?

אביטל ברקת: גם וגם.

אילן שלגי: כמה זמן נמשך התהליך?

אביטל ברקת: כמעט שלוש שנים.

אביטל ברקת: שנתיים וחצי עד שהגענו, בהופעה הולמת עסקנו שלוש שנים אבל בתלבושת ממש שנה.

אביטל ברקת: להגיע למימוש שנה.

אביטל ברקת: אבל כל התהליך כדי לדבר על כן מותגים, לא מותגים, לחץ חברתי, מצב כלכלי, אני מוכרחה להגיד לחבר הכנסת, אני הגעתי לוועדה להופעה הולמת מוועדת הכספים.

אביטל ברקת: אני בכלל יושב ראש ועדת הכספים בבית הספר.

אביטל ברקת: ואני הגעתי לדבר על הופעה הולמת עם הנציגים של ועדת הופעה הולמת מהמצוקה הכלכלית של יותר ויותר הורים שלא יכולים לשלם סל תרבות.

אביטל ברקת: ואז אמרתי בואו נשנה טיפה את הלחץ בבית.

אביטל ברקת: אני רואה חשיבות יותר גדולה בהצגה או בציור במוזיאון מאשר קניית נעל או חולצה יקרה.

אביטל ברקת: בואו נוריד את הלחץ מההורים.

אביטל ברקת: ואז הגעתי כדי לדבר עם התלמידים על הדבר הזה.

אביטל ברקת: העניין הוא לא כלכלי פרופר.

אביטל ברקת: העניין הוא של סדרי עדיפויות.

אביטל ברקת: אם להורה יש סל תקציב מסויים אבל הילד מושך את הסל הזה לכיוון מותגים, לכיוון של בגדים יקרים, אז הוא לא יפנה את זה להצגה או להעשרה בבית הספר.

אביטל ברקת: זה נכון שיש אנשים שאין להם בכלל.

אביטל ברקת: על האנשים שאין להם בכלל יש לשכת הרווחה, יש מלגות של בית הספר, לאנשים האלה אנחנו יכולים לעזור בדרך אחרת.

אביטל ברקת: לפחות בבית הספר שאני באה ממנו.

אביטל ברקת: אבל אותם אנשים שיש אבל זה עניין של סדרי עדיפויות, תלבושת אחידה יכולה להקל.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני מסכים אתך שיש עם זה גם הרבה חינוך, שיוויון והופעה נאה לכולם.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אני מסכים עם זה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: אבל חוץ מזה נשאר חלק שלא יכול.

אביטל ברקת: להם אנחנו יכולים לעזור.

אביטל ברקת: ולהם בכל מקרה יש קושי כלכלי.

אביטל ברקת: כמו שאמרנו קודם, הרכישה הראשונית היא העלות הגדולה ואם הילד רכש את זה בתחילת השנה הוא בעצם שקט למספר שנים.

אילן שלגי: אני רוצה להודות לכל מי שהשתתף בדיון, בעיקר לאלה שהשתתפו באופן פעיל.

אילן שלגי: אני רוצה להציע לחברים בוועדה, אנחנו נקבל סיכום, אתם יודעים, ההחלטות מתקבלות על סמך הדיון והדעות של כולם ומי שמחליט בסופו של דבר זה אנחנו חברי הכנסת.

אילן שלגי: ועדת החינוך והתרבות תומכת בהנהגת תלבושת אחידה במערכת החינוך, בתהליך התייעצות עם ההורים והתלמידים תוך מתן אפשרות בחירה לכל בית ספר בשיתוף ההורים והתלמידים באשר לסוג או סוגי התלבושת ובחירת הספקים.

אילן שלגי: הוועדה מאמינה כי הנהגת תלבושת אחידה תשפר את הסדר ואוירת המשמעת, תגביר את תחושת השייכות לבית הספר, תמנע תחרות והבלטת פערים כלכליים.

אילן שלגי: הוועדה סבורה כי במציאות הישראלית רצוי להנהיג תלבושת אחידה גם משיקולי בטחון לצורך זיהוי מהיר של זר הנמצא במתחם בית הספר.

אילן שלגי: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך לדווח לה עד לתחילת שנת הלימודים תשס"ה על אופן ושיעור יישום חוזר המנכ"ל שהוצא בעניין זה לאחרונה במערכת החינוך ככל האפשר לפי פילוח לבתי ספר יסודי, חטיבה ותיכון ולפי יישובים.

אילן שלגי: הועדה ממליצה למשרד החינוך כי לאחר קבלת הנתונים יוסקו מסקנות, יוצא במהלך שנת הלימודים תשס"ה חוזר מנכ"ל נוסף בנושא זה וגם אנחנו, גם ועדת החינוך והתרבות בכנסת תחזור ותידרש לנושא זה בשנת הלימודים הבאה.

עבד-אלמאלכ דהאמשה: הייתי מבקש להדגיש או להוסיף את העניין הכלכלי ואת האפשרות למצוא מוצא למשפחות עניות, למצוא את הדרך לעזור להן.

אילן שלגי: אני אוסיף בהמשך לסעיף שמדבר על הפערים הכלכליים: יש למצוא את הדרך לאפשר סיוע למשפחות נזקקות.

אילן שלגי: גבירותי ורבותי, במיוחד לתלמידות ולתלמידים וגם לסטודנטים האורחים שלנו, תודה רבה לכולם ולהתראות.