ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 201, 2004-03-17 08:30

אילן שלגי: בוקר טוב לכולם.

אילן שלגי: הנושא מחסור בקלינאי תקשורת במגזר הערבי הגיע אלינו בדיון מהיר על פי יוזמה של ח"כ מוחמד ברכה.

אילן שלגי: אני כבר אומר לכם, גם משום חשיבותו של הנושא, שאנחנו לא נסיים את הדיון היום ונקיים דיון נוסף.

מוחמד ברכה: בוקר טוב לכולם, אני מודה ליו"ר הוועדה על שכינס את הישיבה הזו בהתראה מאוד קצרה, על אף שהנושא הזה עומד על סדר יומנו כבר שנים רבות, לפחות מאז שאני בכנסת.

מוחמד ברכה: אנחנו מקבלים מדי פעם תשובות על המחסור בקלינאי תקשורת ביישובים הערביים, תשובות שיש בהן מידה לא מועטה של לקוניות, רק לצאת ידי חובה, אבל שום דבר רציני לא נעשה בשטח.

מוחמד ברכה: יש כאן את כל הסוללה של נשים וגברים מכובדות ומכובדים, שיש להם נגיעה מקצועית לעניין, אז לא ארחיב בתיאור הבעיה, אני חושב שהנוכחים מכל הכיוונים יכולים להעלות את הנושא.

מוחמד ברכה: אני אעמוד לצדו של היו"ר לקראת סוף הישיבה ובישיבות הבאות, אני שמח שזו לא ישיבה אחת ויחידה ושיהיה מעקב.

מוחמד ברכה: התופעה מאוד חמורה, המחקרים שעומדים לרשותנו מצביעים על מצב בלתי נסבל בכל מה שקשור בטיפול באנשים עם צרכים מיוחדים ביישובים הערביים.

מוחמד ברכה: מדובר כיום על מחסור של כ-250 קלינאי תקשורת ביישובים הערביים, מדובר היום על כך שמתוך 1,562 קלינאי תקשורת בעלי תעודות יש רק 34 בחברה הערבית, שזה דבר שפשוט זועק לשמיים.

מוחמד ברכה: גם הצרכים לקלינאות תקשורת ביישובים הערביים גדולה יותר, במיוחד באזור הנגב, איפה שיש נישואי קרובים ותופעות של ילדים, וגם מבוגרים, שצריכים את השירות של קלינאי תקשורת - אנשים חרשים, כבדי שמיעה וכו'.

מוחמד ברכה: על כן הטיפול בעניין הזה צריך להיות טיפול רב מערכתי.

מוחמד ברכה: קודם כל, טיפול במצב הקיום, וכן נקיטת צעדים גם ברמה של מערכת החינוך, גם ברמה החברתית, אבל גם ברמה האקדמית של מתן העדפה למקצוע הזה לסטודנטים ערביים באוניברסיטאות השונות, גם בחיפה, גם בתל אביב וגם בהדסה ירושלים, אבל בעיקר הדבר הזה צריך להתגלגל לפתחה של אוניברסיטת בן גוריון בבאר שבע, לשם המקצוע הזה צריך להיכנס ולהיות מוכר ויש לתת העדפה לסטודנטים ערביים.

מוחמד ברכה: אני מקווה שמהדיון היום נוכל להוביל כמה צעדים, אפילו אם נצטרך להתמקד כל פעם בהיבט מסוים של הבעיה הכאובה הזו אני חושב שיו"ר הוועדה לא יהסס ללכת בדרך הזו וגם חברי הוועדה, שחלקם אינם כאן.

מוחמד ברכה: אני רוצה להודות לכולם שהגיעו, זה הרכב מאוד מכובד שמאפשר לוועדת החינוך והתרבות למצות את העניין ולקיים דיון רציני ומעמיק בנושא הזה.

מוחמד ברכה: אני יכול לדבר עוד, אבל לא אגזול את פרנסתם של אנשי המקצוע בעניין הזה.

מוחמד ברכה: תודה רבה.

אילן שלגי: תודה לח"כ ברכה.

אילן שלגי: אין לי ספק שאם שיעורם של הערבים באוכלוסיית ישראל הוא כ-20% שיעורם של הילדים הערביים בקרב ילדי ישראל הוא גבוה יותר, אינני יודע בדיוק מהו.

מוחמד ברכה: קרוב לשליש.

אילן שלגי: שמענו עכשיו מח"כ ברכה שלפעמים, במקומות מסוימים, בגלל נישואים בתוך המשפחה יכול להיות ששיעור הבעיות עוד גבוה יותר מאשר הממוצע באוכלוסייה בכלל.

אילן שלגי: עם זאת, מספרם של קלינאי התקשורת במגזר הערבי, כפי ששמענו, הוא נמוך ביותר.

אילן שלגי: הייתי רוצה לשמוע בהתחלה את פרופ' אור נוי וגברת הרצנו, אנשי משרד הבריאות, ואחר כך גם את האחרים.

אילן שלגי: ברור שהכשרה של קלינאי תקשורת היא תהליך, ברור גם שיש רמה שנדרשת באוניברסיטאות, ועד לפני כשלוש שנים היה רק חוק להפרעות תקשורת באוניברסיטת תל אביב, לאחרונה יש עוד מקומות שמכשירים.

אילן שלגי: סף הקבלה הוא גבוה, וזה אולי מהווה מחסום אקדמי לכניסה ללימודים וגם לכניסה למקצוע.

אילן שלגי: בנייר שהכין מרכז המחקר והמידע של הכנסת ראיתי שיש כנראה תחילה של פתרון בכך שמכירים באיזשהם לימודים בירדן.

אילן שלגי: אני מבקש לשמוע מאנשי משרד הבריאות איך הם רואים את הבעיה ואיזה פתרון לדעתם יכול להסתמן.

פרופ' אשר אור-נוי: אני רוצה להרחיב טיפה את הבעיה.

פרופ' אשר אור-נוי: זו טעות לחשוב שהבעיה היא רק בקלינאי התקשורת, יש בעיה בכל מקצועות הבריאות: גם בפיזיותרפיה, גם בריפוי בעיסוק וגם בשירותים הפסיכולוגיים.

פרופ' אשר אור-נוי: העניין הוא שלפחות לגבי חלק מהשירותים האחרים אנשי מקצוע יהודים יכולים לתת מענה, לגבי הפרעות בתקשורת אנשי מקצוע יהודים אינם יכולים לתת מענה, לכן הבעיה בולטת יותר וגם בולטת מספרית יותר.

פרופ' אשר אור-נוי: זו נקודה ראשונה שצריך להביא בחשבון.

פרופ' אשר אור-נוי: אני גם רוצה להוסיף שזה לא דיון ראשון בנושא הזה, כבר היו מספר דיונים בכנסת ואני מאוד מקווה שפעם, אולי אחרי דיון-שניים-שלושה, כן יהיה איזשהו מהפך, כי שינוי לא מספיק לנושא הזה.

פרופ' אשר אור-נוי: מאחר ונפתחו שני בתי ספר נוספים, בסוף השנה הזאת אנחנו מקווים שיסיימו 60-70 קלינאי תקשורת, אבל לצערי אני חושב שפחות מ-15% מהם הם סטודנטים ערביים.

פרופ' אשר אור-נוי: אני מוכרח לומר שלפחות לגבי מכללת הדסה, שם ניסו לתת הקלות בקבלה לסטודנטים דוברי ערבית, אפילו בחתך הכניסה, אבל עוד יותר בוועדת הקבלה, לצערנו, מה שהייתה בשבילי הפתעה מאוד רעה, לא היו פונים.

פרופ' אשר אור-נוי: כלומר, יש כאן בעיה שהיא מעבר לשאלה של חתך קבלה, אלא משהו שבחברה הערבית כנראה לא מקדם מספיק לקראת לימודים במקצועות הבריאות, ואני דיברתי על זה לא פעם עם חברת הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי כשהנושא התחיל להתברר.

פרופ' אשר אור-נוי: אם אני מסתכל על הפקולטה לרפואה בירושלים, מספר הסטודנטים הערביים בכל בתי הספר הולך ועולה כל הזמן.

קריאה: השאיפה להיכנס גבוהה תמיד.

פרופ' אשר אור-נוי: באין חתך קבלה שונה, אני רוצה להדגיש את זה.

פרופ' אשר אור-נוי: חתך הקבלה הוא אותו חתך קבלה.

פרופ' אשר אור-נוי: פירוש הדבר שיש פה בעיה משני הצדדים, החברה משום מה לא חושבת שהמקצועות הללו הם מקצועות בריאות חשובים, מה שבניגוד למחשבה הכללית שמקצועות בריאות חשובים ביותר, מהיום מערכת הבריאות ללא כל המקצועות הללו בעצם לא יכולה להתקדם ולתת את המענה.

פרופ' אשר אור-נוי: לגבי הצעות לפתרון - קודם כל, לדעתי האישית, ואין לי ברירה אלא ללבוש את הכובע השני של האוניברסיטה העברית, זה לא יהיה טוב להוריד את הרמה ולבוא ולומר: "יש סטודנטים סוג א' ויש סטודנטים סוג ב'".

פרופ' אשר אור-נוי: ישנן אפשרויות אחרות, ודנו בהן.

פרופ' אשר אור-נוי: למשל, לתת מלגות לסטודנטים ערביים שיעמדו בקריטריונים ויתקבלו ללימודים.

פרופ' אשר אור-נוי: כלומר, אני הייתי מנסה למשוך את הסטודנטים למסגרות הקיימות, ואם תקום עוד מסגרת אז גם אליה, על ידי משיכה חיובית ומתן תגמול למי שילך ללמוד.

פרופ' אשר אור-נוי: אני רוצה להדגיש שברגע שסטודנט ערבי נכנס למערך הלימודים, למעשה יש לו את אותו סיכוי לסיים את הלימודים כמו לכל סטודנט ישראלי יהודי.

פרופ' אשר אור-נוי: מדוע?

פרופ' אשר אור-נוי: מפני שהוא נכנס לפי אותו חתך ולפי אותם קריטריונים.

פרופ' אשר אור-נוי: אם הם ייכנסו לפי קריטריונים אחרים והדרישה בסוף תהיה בדיוק אותה דרישה אני מאוד חושש שהמשמעות תהיה שחלק מהסטודנטים ינשור במהלך הלימודים.

אילן שלגי: לפי מה שאתה אומר אין מספיק פניות.

אילן שלגי: יחד עם זאת, לפקולטות לרפואה יש פניות, יש גם יותר מתקבלים, אבל מן הסתם יש גם כאלה שאינם מתקבלים.

אילן שלגי: האם אי אפשר לפנות לאנשים האלה שלא התקבלו לרפואה ולשכנע לפחות את חלקם שיבואו לחוג להפרעות בתקשורת?

פרופ' אשר אור-נוי: זה תהליך חברתי שהוא לא מהיום למחר.

אילן שלגי: אני רוצה לשאול את גב' הרצנו, כנציגה של משרד הבריאות וכקלינאית תקשורת, איך את רואה את הדברים?

תלמה הרצנו: קודם כל, אני בהחלט רואה שיפור במשך השנים.

תלמה הרצנו: אני באה לכנסת הרבה מאוד שנים, אני מקווה שהפעם זה לא יקרה, אבל תמיד הייתי יוצאת מהישיבה מאוד כעוסה כי היו צועקים עליי למה אין קלינאיות תקשורת ערביות.

קריאה: אנחנו נשאל בלי לצעוק.

תלמה הרצנו: יש בהחלט עליה משמעותית במספר קלינאיות התקשורת בשטח.

אילן שלגי: דרך אגב, למה תמיד אנחנו מדברים בלשון נקבה?

אילן שלגי: אין גברים בכלל?

תלמה הרצנו: ישנם מספר קלינאי תקשורת גברים, הם מיעוט.

תלמה הרצנו: נדמה לי שגם האקדמיה ללשון הסכימה לכך שהולכים לפי הרוב.

תלמה הרצנו: אחת הבעיות הקשות היא הפיזור הגיאוגרפי.

תלמה הרצנו: אני לא יודעת על אף קלינאי/ת תקשורת עם הכרה ומעמד מטעם משרד הבריאות שנמצא/ת באזור הדרום, כולם באזור הצפון, וגם אלה שהיו באזור המרכז עברו לצפון.

תלמה הרצנו: במיח"א תל אביב, למשל, יש היום שמונה ילדים ערבים בטיפול והטיפול חייב להיות בשפה הערבית.

תלמה הרצנו: הוא נתן מילגה ללימודי מסטר לקלינאי תקשורת במגזר הערבי תמורת שנתיים עבודה במיח"א תל אביב וזה עבד.

תלמה הרצנו: אותה צורה תיעשה גם להבא, אבל זאת עמותה שיכולה להרשות לעצמה לעשות את זה על מנת שתהיה קלינאית תקשורת שתוכל להכשיר את הילדים האלה בשפה הערבית.

תלמה הרצנו: במיח"א ירושלים קלינאית התקשורת הודיעה שהיא עוזבת כי היא הייתה בודדה.

תלמה הרצנו: היא באה מאזור הצפון.

אילן שלגי: האם במגזר הרוסי יש בעיה דומה?

תלמה הרצנו: לא, במגזר הרוסי הייתה עלייה מאוד גדולה של קלינאי תקשורת ממקומות רבים.

אילן שלגי: שקיבלו פה הכרה?

תלמה הרצנו: הם עברו כאן הכשרה ועבדו שנת עבודה תחת הדרכה ורק לאחר מכן קיבלו הכרה.

תלמה הרצנו: אני בהחלט לא רואה פתרון אינסטנט ואני מאוד חוששת מתוכניות ההכשרה שנמצאות בירדן כרגע.

תלמה הרצנו: ישנן שתי אוניברסיטאות, אחת מהן קיבלה הכרה של משרד הבריאות, אני לא יודעת על סמך מה.

אילן שלגי: על פי המסמך שהכין לנו מרכז המחקר והמידע זה על בסיס חוות דעת של אוניברסיטת תל אביב, בהמלצת החוג להפרעות בתקשורת של אוניברסיטת תל אביב.

תלמה הרצנו: אבל שם לא מקבלים שום הכשרה מעשית.

תלמה הרצנו: מסגרת הלימודים דורשת הכשרה מעשית ואני מאוד חוששת כי אני לא רוצה שאוכלוסייה ישראלית שלנו תקבל קלינאי תקשורת סוג ב'.

תלמה הרצנו: אני לא חושבת שזה מגיע להם, אני רוצה שיקבלו את הכי טוב שיש.

קריאה: למה את חושבת שהם סוג ב'?

תלמה הרצנו: כי הם לא מקבלים הכשרה מעשית.

אילן שלגי: הרי משרד הבריאות הכיר באחת מתוכניות אלה בהמלצת החוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב.

אילן שלגי: יש פה פרופסורים מהחוג בתל אביב?

קריאה: שרה אייל.

אילן שלגי: את מכירה את הנושא?

שרה אייל: אני יודעת שהייתה ועדה שבדקה את התוכנית בירדן וכנראה שהאישור היה על פי אותה ועדה, אני לא הייתי באותה ועדה ולא יכולה להביע דעה על הפרטים.

פרידה קורנברוט: המכתב יצא מהמחלקה למתן הקלה במעמד מטעם ד"ר שנון.

פרידה קורנברוט: במכתב שלו הוא כתב שהוא ייתן הכרה לאחת התוכניות.

פרידה קורנברוט: בחודש אוגוסט בשנה שעברה הוא שלח להם מכתב ואמר להם לפנות למשרד החינוך כדי לבדוק בכלל אם האוניברסיטאות האלה מוכרות בארץ כהכרה בתוכניות מחוץ לארץ.

פרידה קורנברוט: אנחנו פגשנו את האנשים האלה בהזדמנות שהם היו כאן בתוכנית אחרת והם סיפרו לנו שהם עושים לימודים עיוניים בלבד ושאין בירדן שום מקום לעשות את ההכשרה הקלינית.

פרידה קורנברוט: התוכנית נבדקה על הנייר, יש לי פה עותק של אחת התוכניות שקיבלתי משתי"ל.

פרידה קורנברוט: התוכנית על הנייר נראית מאוד נחמדה, זה לא אומר שאנחנו יודעים הרבה על מה קורה שם.

פרידה קורנברוט: ודאי המועצה להשכלה גבוהה הייתה רוצה לראות לעומק את התוכנית כשמדובר על מקצוע קליני שצריך להיות בו ליווי של הדרכה קלינית בשטח, הדרכה שלא ניתנת בירדן.

פרידה קורנברוט: הם לא יכולים לעשות זאת כי בירדן אין שירותי קלינאות תקשורת כפי שאנחנו מכירים.

אילן שלגי: הבנתי.

אילן שלגי: פרופ' אור-נוי, מה המצב כרגע, משרד הבריאות מכיר בקלינאים שהוכשרו בירדן או עדיין לא?

פרופ' אשר אור-נוי: אנחנו מדברים על שתי מחלקות שונות.

פרופ' אשר אור-נוי: לדעתי, אם לא תהיה עבודה מעשית, שלא משנה איפה היא תיעשה, אי אפשר לאפשר לאותם בוגרים.

אילן שלגי: זאת אומרת, בינתיים אין הכרה.

אילן שלגי: יש פוטנציאל, יש סיכוי.

פרידה קורנברוט: בינתיים ד"ר שנון כתב מכתב שהוא ייתן להם הכרה וייתכן ויעשה להם מבחן, שהוא לא מקובל ולא ניתן אף פעם.

אילן שלגי: אני מבין.

אילן שלגי: אומרים שיש סיכוי, יש לזה פוטנציאל, אבל זה עוד לא הוסדר, ואם זה יוסדר זהי ייקח זמן.

פרופ' אשר אור-נוי: נכון.

פרידה קורנברוט: אנחנו מחכים שחוק קלינאי תקשורת ייכנס לתוקף.

מוחמד ברכה: חוץ מהתקופה של סטאז', יש השוואה מדעית בין תוכניות הלימודים בירדן ובישראל, למשל לגבי משך הלימודים?

פרופ' אסתר דרומי: אני חושבת שעולה כאן סוגיה מאוד רצינית, בעיקר בגלל שהנושא של הכשרה קלינית, שהוא חלק בלתי נפרד מרכישת המיומנויות המקצועיות, וייתכן שהוא החלק הקובע.

פרופ' אסתר דרומי: כמי שעובדת באקדמיה כבר די הרבה שנים אני יכולה להגיד שאין ספק שאנחנו חווים בעלייה מתמדת של סטודנטים לכל תחומי החינוך והחינוך המיוחד, סטודנטים מצוינים מהמגזר הערבי.

פרופ' אסתר דרומי: כלומר, אין ספק שיש נגישות להשכלה, יש גם מועמדים מצוינים לקבל את ההשכלה.

קריאה: יש מגמת עלייה, את אומרת.

פרופ' אסתר דרומי: יוצאת מן הכלל.

פרופ' אסתר דרומי: אני רוצה להגיד שיש מגמת עלייה משכנעת ורצינית ביותר.

פרופ' אסתר דרומי: השאלה הגדולה היא איך המערכת של השכלה גבוהה, וכאן אני פונה לנציג הות"ת, נערכת להנגיש לאנשים האלה מסגרות הכשרה שיהיו ברמה הגבוהה ביותר, כאשר על פניו כל שנות המחקר שאנחנו עשינו כאן בארץ בתחום הפרעות בתקשורת על התפתחות העברית כשפת אם ופיתוח כלי אבחון וכלי עבודה עם הילדים האלה - זה לא מספיק שיש לך אדם שקרא את המאמרים והספרים באנגלית, אתה צריך ליישם את החומר הזה בעבודה בתוך שפת האם שלך.

פרופ' אסתר דרומי: אז 30 שנה של מחקר אינטנסיבי במספר אוניברסיטאות בארץ במרכז מחלקות על עברית, לא קיים על השפה הערבית בכלל.

פרופ' אסתר דרומי: ולא רק לא קיים בארץ אלא גם לא קיים בעולם.

פרופ' אסתר דרומי: אני התבקשתי לפני מספר שנים לרכז איזשהו מחקר בנושא התפתחות הערבית כשפת אם ופניתי דרך האינטרנט לכל אנשי האקדמיה בעולם ממוצא ערבי וגם החוקרים הגבוהים ביותר, למשל פרופסורית בקליפורניה בשם נמירה אקטר, שהיא חוקרת בעלת שם, כל העבודות שלה על האנגלית כי את כל ההשכלה שלה היא עשתה בארצות הברית והיום היא פרופסורית באוניברסיטה בארצות הברית.

פרופ' אסתר דרומי: בקנדה יש מרכזים שבהם אנשי סגל אקדמיים חוקרים על שפה אבל למרות שהם דוברי ערבית כשפת אם הם חוקרים את השפה האנגלית.

אילן שלגי: אם אתם תפתחו את זה פה בארץ זה יהפוך להיות גשר לשלום וגם ענף ייצוא בעתיד.

פרופ' אסתר דרומי: אין ספק, אני יזמתי כבר כמה פרוייקטים מהסוג הזה.

פרופ' אסתר דרומי: מה שאני רוצה להגיד, ואני שוב פונה לות"ת, אני רוצה להאמין שהגוף הזה גם אופרטיבי, לו אני הייתי שואלת את עצמי מבין כל האפשרויות איפה הייתי משקיעה, הייתי משקיעה בתוכניות של העצמה מקצועית לגבי אותם אנשים שחזרו מירדן.

פרופ' אסתר דרומי: אני בפירוש לא מבטלת את התוכנית בירדן, פגשתי את אחד מראשי התוכניות והוא אדם מאוד רציני שבעצמו קיבל את ההשכלה שלו באנגליה ובארצות הברית.

פרופ' אסתר דרומי: מבחינת מה שכתוב בספרים על התיאוריה ייתכן שהם מקבלים תוכנית טובה, אני לא ראיתי את התוכנית, אבל אנחנו צריכים לזכור שמדובר כאן בנגיעה בילדים ובמשפחות, באינטראקציות בין ילדים למשפחות ובשינויים תרבותיים, כמו שאמר פרופ' אור-נוי, ושם ההכשרה הקלינית היא משנה א'.

פרופ' אסתר דרומי: אם תסתכלו היום על התוכניות של הדסה ושל חיפה שנבנו עם בקרה, אני ישבתי בוועדות המלוות של המל"ג בשתי התוכניות ואת כל השאלות הקשות שאלנו כל הזמן על הכשרה, כי אפילו לגבי הכשרה קלינית של קלינאים ישראלים דוברי עברית שם צוואר הבקבוק - איפה יהיו הקלינאים הבכירים שיעשו סוציאליזציה קלינית למקצוע לאנשים צעירים.

מוחמד ברכה: יש לי שאלה, אני לא בטוח שהיא מופנית לפרופ' דרומי.

מוחמד ברכה: נכון שיש מגמת עלייה, אבל גם על פי המגמה הזאת ההערכה היא שהפער ייסגר תוך עשר שנים, אולי יותר.

פרופ' אסתר דרומי: צריך הרבה להוסיף, אין ספק.

מוחמד ברכה: אי אפשר להיות מסופקים מהמגמה.

אילן שלגי: אני רוצה לשאול את מר אסרף מהמל"ג - איך אתם רואים את המצב ומה האפשרות לתת פתרון להכשרה?

מרק אסרף: ראשית, לאור הצרכים שיש במגזר הערבי ובמקומות אחרים לקלינאי תקשורת, המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ותקצוב (ות"ת) כבר זיהתה את הצורך הזה לפני כמה שנים והיא כוננה מהלך לפתיחה של תוכניות נוספות שהיום אנחנו רואים את הפירות שלהן באוניברסיטת חיפה ובהדסה בירושלים.

מרק אסרף: מניסיון אני יכול להגיד לכם שכאשר עולה נושא מוצדק של צרכים וכוח אדם אקדמי במקצועות מסוימים של הכשרות ושל דברים פרופסיונליים יש לות"ת ולמועצה להשכלה גבוהה בהחלט אפשרות לחולל מהלך גדול מול האוניברסיטאות והמכללות ותמיד יש פירות טובים של המהלך הזה.

אילן שלגי: מה במקרה הזה?

מרק אסרף: למשל, היה מקרה של המגזר החרדי.

אילן שלגי: לא, מה עושים פה?

מרק אסרף: לדעתי, פה הות"ת וגם המועצה להשכלה גבוהה יכולות, למשל, לפנות לאוניברסיטת בן גוריון ולברר האם אפשר לפתוח שם חוג.

אילן שלגי: מה זאת אומרת יכולה?

אילן שלגי: פניתם עד היום?

מרק אסרף: לא.

אילן שלגי: אתה יכול לפנות מחר?

מרק אסרף: כן.

קריאה: זה מתבשל.

אילן שלגי: בסדר, אנחנו רוצים לראות.

אילן שלגי: רבותיי, לכולם יש כוונות טובות אבל בואו נהיה מסודרים.

מוחמד ברכה: אדוני, אני לא יודע אם אתה יודע, אבל אוניברסיטת בן גוריון כבר פנתה וביקשה ואתם עוד לא נותנים להם.

מרק אסרף: אנחנו לא יודעים על דבר כזה.

אילן שלגי: אומרים שהייתה פנייה, צריך לבדוק מה קרה.

מרק אסרף: לאוניברסיטת בן גוריון יש את הפקולטה למדעי הבריאות, שיש שם גם בית ספר גדול לרפואה וגם בית ספר למקצועות הבריאות.

מרק אסרף: מקצועות כמו פיזיותרפיה, סיעוד וכו'.

אילן שלגי: דבר לעניין, למה אתה מסתפק במה שיש להם?

מרק אסרף: אני לא יודע על פנייה כזאת.

אילן שלגי: אז תואיל לבדוק אם יש פנייה.

אילן שלגי: אולי תתקשר אליהם, אם יש פנייה תראה מהי, אם אין פניה תבקש לקבל אותה.

מרק אסרף: זה גם תלוי באוניברסיטה.

רולא חמדאן: הבעיה מורכבת ורחבה, אנחנו מדברים על מחסור מאוד מאוד גדול ואין מענה אחד, יש כמה מענים שצריך לתת בכמה רמות.

רולא חמדאן: ברמות של האוניברסיטאות בארץ ולבדוק מה קורה בירדן, אבל לא רק בירדן, אני מבינה שיש סטודנטים ערבים גם בעולם בכלל, למשל באיטליה או ברוסיה.

רולא חמדאן: אנחנו כרגע מתמקדים בירדן כי יש לנו את המסה הכי גדולה שם, לפחות 100 סטודנטים שלומדים שם.

רולא חמדאן: זה נתון שקצת סותר את העניין של המודעות, כי איך אפשר להסביר את זה שאין מודעות כשיש 100 סטודנטים בירדן שמשלמים שם הון תועפות - 100 אלף שקל לתואר?

אילן שלגי: האם לדעתך אלה שנסעו לירדן הם כאלה שניסו קודם להתקבל בארץ ולא התקבלו?

רולא חמדאן: חלקם כן.

רולא חמדאן: אני מסכימה עם זה שאנחנו לא רוצים להוריד את החתך, אנחנו גם לא מבקשים שיורידו את הרמה של הלימודים, אבל יש קריטריון שהוא מאוד בעייתי שנמצא באוניברסיטת תל אביב ובחיפה וזה נושא הגיל.

רולא חמדאן: גיל מינימלי 20 הוא בעייתי לאדם ערבי שמסיים תיכון בגיל 18 ולא עושה צבא.

אילן שלגי: מה דעתך שהבחורות הערביות והבחורים הערביים יעשו שירות אזרחי?

אילן שלגי: יש כמה הצעות חוק כאלה.

רולא חמדאן: זה נושא לוועדה אחרת.

רולא חמדאן: זה לא תנאי.

אילן שלגי: תכף נדבר על הגיל.

מוחמד ברכה: הכוונה היא שמי שמסיים בגיל 18 לא יישב שנתיים בבית כדי להתקבל דווקא למקצוע הזה אלא ילך ללמוד משהו אחר.

אילן שלגי: אני מבין.

אילן שלגי: הקריטריון הזה של גיל 20, איפה הוא קבוע?

אילן שלגי: הרי אין חוק לקלינאי תקשורת.

אילן שלגי: איפה זה כתוב שזה חייב להיות גיל 20?

רולא חמדאן: אני לא יודעת.

קריאה: אלה חוקים פנימיים של האוניברסיטה.

אילן שלגי: כל אוניברסיטה קבעה את זה לעצמה או שזו הכתבה של המל"ג?

קריאה: כל אוניברסיטה.

אילן שלגי: מה אומר על זה משרד הבריאות?

אילן שלגי: לכם יש דרישה שסף הלימודים יהיה גיל 20 ולכן הסיום יהיה בגיל מסוים?

פרופ' אשר אור-נוי: משרד הבריאות לא מתערב ככל האפשר במוסדות להשכלה גבוהה, זה לא תפקידו.

פרופ' אשר אור-נוי: גם אין לו שום דרישה להתחיל בגיל מסוים.

אילן שלגי: אני שואל אותך כי יש מקצועות, כמו למשל חוק לשכת עורכי הדין, שקובע גיל מינימום.

אילן שלגי: הוא שונה לאחרונה, אבל יש גיל מינימום.

אילן שלגי: פה הקביעה איננה בחוק.

אילן שלגי: אם זו גם לא קביעה של משרד הבריאות, אלא איזשהו טיעון קצת קרטליסטי בין האוניברסיטאות, אולי את זה צריך לשנות.

שרה מאירסון: במכללת הדסה זה לא קיים.

שרה מאירסון: אין לנו הגבלת גיל, אבל אני רוצה להוסיף שלמרות זאת אנחנו לא מקבלים פניות.

שרה מאירסון: גם השנה אנחנו לא מקבלים פניות של סטודנטים ערבים.

שרה מאירסון: קיבלנו כבר מספר גבוה מאוד של פניות ולא ראיתי שמות של סטודנטים ערבים.

שרה מאירסון: זו כבר שנה שלישית שהחוג קיים ודחינו רק סטודנט אחד, זאת אומרת שיש לנו פה בעיה.

אילן שלגי: איך את מסבירה את זה שלירושלים אין פניות?

רולא חמדאן: כשיש סטודנט ערבי ששומע שיש לו לימודים בירדן, שזו מדינה ערבית, שם השפה ערבית, הקונטקסט ערבי, סף הקבלה נמוך ואין קריטריון של גיל, למה שהוא לא ייסע?

אילן שלגי: סליחה, את הסכמת איתי ועם רוב הדוברים פה ואת אומרת שאת לא רוצה קריטריונים מופחתים, הטענה שלך היא גיל.

רולא חמדאן: גם, לא רק גיל.

אילן שלגי: זה נשמע לי הגיוני, אבל פה אומרים לך שבהדסה ירושלים אין סף קבלה של גיל 20 ויכולים בחור או בחורה בגיל 18 לבוא ואין אליהם פניות.

אילן שלגי: אז למה נוסעים לירדן ולא באים לירושלים?

רולא חמדאן: רוב האנשים שנמצאים בירדן הם מאזור הצפון.

רולא חמדאן: יש בעיה לבוא לירושלים.

רולא חמדאן: בגלל זה הדרישות שלנו הן מערכתיות, אין רק פתרון אחד, צריך כמה פתרונות בכמה מוקדים ביחד.

רולא חמדאן: צריך, למשל, לשריין באוניברסיטאות 33% מהמקומות לערבים.

רולא חמדאן: בחיפה אנחנו יודעים שפנו כמה סטודנטים שענו על כל הקריטריונים, גם של גיל, ולא נשאר להם מקום.

אילן שלגי: את לא יכולה מצד אחד לומר: "אנחנו לא רוצים קריטריונים מופחתים" ולבקש שריון של 33%.

רולא חמדאן: זה לא קשור.

אילן שלגי: זה כן קשור.

אילן שלגי: אם לא עומדים בקריטריונים 33% מה לעשות?

אילן שלגי: ואם לירושלים בכלל לא פונים?

רולא חמדאן: זה סותר את הנתונים שיש לנו.

רולא חמדאן: אנחנו מקבלים פניות מהשטח ויש לנו קשר מאוד טוב עם האוניברסיטאות.

פרופ' דוד חן: אני רוצה לדבר מניסיוני כראש בית ספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.

פרופ' דוד חן: אנחנו הכנסנו תוכנית לייעוץ מיוחדת לתלמידים ערבים.

פרופ' דוד חן: אני רוצה להיות מאוד פרקטי.

פרופ' דוד חן: אתם אומרים שהיעד הוא הכשרה של 50 בשנה, זו תוכנית אחת או שתיים, אין שום בעיה לעשות כזה דבר.

פרופ' דוד חן: אני מדבר פה מנקודת מבט של אוניברסיטת תל אביב, יש המון תלמידים ערבים מועמדים ואנחנו מזמן לא עושים שום חסד עם התלמידים הערבים.

פרופ' דוד חן: כמו כן, יש רצון ויכולת של האוניברסיטה להקים תוכנית כזאת.

פרופ' דוד חן: הבעיה היחידה היא ות"ת.

פרופ' דוד חן: לות"ת אין סדר עדיפויות ראוי, היא לא מקצה לחינוך בכלל, יש הקצאה נמוכה ביותר לתלמידים בחינוך בכלל לכל המקצועות ולכל הענפים, כולל העניין הזה.

פרופ' דוד חן: אם זו עדיפות לאומית ואם יש מישהו שיכול להגיד לות"ת שיקצו את התקן המתאים אז האוניברסיטה תעשה את זה והפתרון יהיה כזה.

אילן שלגי: עכשיו שמענו ממר אסרף שהוא מוכן לפנות לאוניברסיטת בן גוריון.

פרופ' דוד חן: ההוכחה תהיה אם יעמידו כסף.

פרופ' דוד חן: כולם משוכנעים שצריך, אני אומר שזה אפשרי.

פרופ' דוד חן: אם מדינת ישראל תקצה את המשאבים אפשר לעשות את זה בלי שום בעיה.

עבדאללה חטיב: במשרד החינוך אנחנו מודעים לבקשות לקלינאי תקשורת במגזר הערבי.

עבדאללה חטיב: אני אומר לכם שהמשרד פנה למל"ג בקשר למתן העדפה מתקנת למגזר הערבי.

עבדאללה חטיב: אתמול עשינו סקר באוניברסיטת תל אביב, שם היו 16 סטודנטים, וכן באוניברסיטת חיפה, שם לומדים 20 סטודנטים במשך שלוש שנים.

עבדאללה חטיב: אחת הבעיות העיקריות שגילינו במגזר הערבי היא חוסר מודעות לנושא של קלינאות תקשורת.

עבדאללה חטיב: במסגרת המשרד הפצנו חוזר בחודש האחרון לכל בתי הספר התיכוניים ואנחנו מתכוונים להכין גם כנס לכל המלווים והפיקוח במגזר הערבי על מנת להעלות את המודעות של המגזר הערבי לגבי חשיבות הנושא של קלינאות תקשורת.

עבדאללה חטיב: קלינאי תקשורת לא נחשב בעיניי הציבור הערבי כמקצוע יוקרתי, לכן חלק רב מהתלמידים, שהיו תלמידים טובים, הולכים לרפואה, למשפטים ולחשבונאות, כשלחשבונאות דווקא יש אותו חתך כמו החתך של קלינאי תקשורת, לכן צריך להגביר את המודעות של המגזר הערבי לגבי הנושא הזה.

אילן שלגי: גם במקצועות האחרים יש הגבלה של גיל?

עבדאללה חטיב: לגבי רפואה יש הגבלת גיל, גם לגבי עבודה סוציאלית.

עבדאללה חטיב: הגילאים הם 19 ו-20.

עבדאללה חטיב: הוקצה תקציב של 4 מיליון שקל לפני שלוש שנים על מנת לבדוק את הצרכים של המגזר הערבי ובמסגרת התוכניות שאנחנו מכינים עכשיו אנחנו בודקים אפשרות של מתן מלגות לסטודנטים ערבים שילמדו קלינאות תקשורת, בתנאי אחד - שהם יתחייבו לעבוד במשרד החינוך.

עבדאללה חטיב: כי קיימת היום בעיה שחלק רב מהעוסקים בנושא מעדיפים לעבוד באופן פרטי.

עבדאללה חטיב: לכן היום, עם משרד החינוך, אנחנו נבדוק אפשרות של מתן מלגות לסטודנטים שילמדו את הנושא הזה תוך התחייבות שהם יעבדו במשרד החינוך לתקופה מסוימת.

אילן שלגי: זה רעיון טוב מאוד.

אילן שלגי: אני רוצה לשאול אותך כמשרד חינוך, לכם יש בעיה עם זה שקלינאי תקשורת שעובד עם ילדים במערכת החינוך צריך להיות בן 21 או 22 ומעלה?

עבדאללה חטיב: אין לנו בעיה עם זה.

אילן שלגי: כלומר, הנושא של גיל הקבלה, אין לכם בעיה שהוא יופחת?

עבדאללה חטיב: אני מעדיף שהוא יופחת.

אילן שלגי: יהיה לכם יותר קל לשכנע את התלמידים בתיכון לבוא לקלינאות תקשורת אם הם יודעים שהם לא צריכים להמתין שנתיים.

עבדאללה חטיב: נכון.

עבדאללה חטיב: זה יהיה יותר קל לשכנע את התלמידים בתיכון שיש להם הישגים טובים ופסיכומטרי גבוה לבוא וללמוד קלינאות תקשורת אם הם לא צריכים לחכות שנתיים.

עבדאללה חטיב: למה הם נוסעים לירדן?

עבדאללה חטיב: כי הם יודעים ששם לא צריכים לחכות שנתיים.

אילן שלגי: אני כבר מבין שזה דבר משמעותי.

קריאה: מה אמרת לגבי ה-4 מיליון שקל?

עבדאללה חטיב: הוצע תקציב לפני שלוש שנים, 4 מיליון שקל, על מנת לבדוק את הנושא של הקשר בין החינוך לבין התחזוקה.

עבדאללה חטיב: הוקצו שם גם מלגות לתואר שלישי ולתלמידים בתקופת המעבר בין התיכון לבין האוניברסיטה, יש לי את החומר פה ואני יכול להציג לכם שהוקצה ממשרד החינוך תקציב מסוים על מנת לבדוק את הנושא של הקשר בין התעסוקה לבין החינוך ולבדוק את הצרכים של המגזר הערבי.

עבדאללה חטיב: אנחנו, במסגרת המזכירות הפדגוגית, אישרנו לפני שבוע ימים תקציב של 200 אלף שקל לבדוק את הנושא של הצרכים של המגזר הערבי והקשר בין התעסוקה לחינוך, כי חשוב מאוד בשבילנו, כמשרד החינוך, שיהיו גם קלינאי תקשורת ומקצועות פרה-רפואיים שלא מוכרים אצלנו באוכלוסייה.

עבדאללה חטיב: חשוב לנו כמשרד להוביל את זה.

שרה אייל: אנחנו בית הספר הכי מנוסה בנושא.

אילן שלגי: כמה תלמידים יש אצלכם כל שנה?

שרה אייל: נהגו להיות בין 2 ל-4.

שרה אייל: בשלוש השנים האחרונות יש לי 27 תלמידים ערבים.

אילן שלגי: כמה סטודנטים יש סך הכל כל שנה?

שרה אייל: במחזור יש 45 תלמידים.

אילן שלגי: והלימודים הם 4 שנים?

שרה אייל: לא, שלוש שנים, זה יתחיל להיות שלוש וחצי אצל כולם.

שרה אייל: בשנה שעברה היו לי בכיתה של 45 13 סטודנטים דוברי ערבית, לפני שנתיים 9 והשנה 5.

שרה אייל: זאת אומרת, 27 סטודנטים ל-B.A ו-14 סטודנטים בתהליך לתואר שני, כך שהמספרים הרבה יותר גדולים מאשר היו לפני שלוש שנים, על אף שהחתך לא שונה.

אילן שלגי: אלה שלומדים לתואר שני גם עובדים בשטח?

שרה אייל: תואר שני מכריח עבודה, זה תנאי אצלנו שאלה שלומדים לתואר שני יעבדו בו זמנית בשטח.

שרה אייל: בית הספר מאוד מודע לעניין של ההתנסות הקלינית וקשה לי לתאר שלא התייחסו לזה אם בדקו את התוכניות של ירדן, אלא אם הייתה טעות והתעלמו מעובדת הפרקטיקום.

שרה אייל: בבית ספר שבו יש 400 שעות פרקטיקום ודורשים מסטודנט מסטר שיעבוד בשטח קשה לי לתאר שהתעלמו מזה.

אילן שלגי: יכול להיות שההמלצה הייתה לעשות את הפרקטיקום פה בארץ.

שרה אייל: מה שאני רוצה להגיד זה שקודם כל המספרים קצת נמוכים.

שרה אייל: אני עברתי אתמול על הרשימה של עבודות מחקר שעשינו בנושא השפה הערבית והגעתי ל-51 סטודנטים שעשו עבודות בשפה הערבית בתוך החוג במשך השנים הללו.

אילן שלגי: איזה שנים?

שרה אייל: אני הסתכלתי משנת 80' עד היום, כך שהמספרים קצת יותר גבוהים ממה שהוצג.

שרה אייל: מה שחשוב לי להדגיש זה שאנחנו בהחלט חושבים שקלינאי תקשורת שהולך להיות יועץ למשפחות וכו' צריך כן להיות בשל ובוגר, הוא לא יכול להיות ילד בן 18.

אילן שלגי: בסוף הלימודים עברו עוד שלוש וחצי שנים.

שרה אייל: גם אז, זה מאוד משמעותי.

שרה אייל: אני לא יודעת אם אתם יודעים, אבל זו השנה השניה שאנחנו מריצים פרוייקט מיוחד לשפה הערבית בתוך החוג ללימודים, היות והשפה הערבית היא ייחודית לא רק בשפות העולם אלא דורשת טיפול מיוחד והתייחסות מיוחדת בגלל הערבית המדוברת והספרותית, בגלל הקריאה והכתיבה, וכן מכל הבחינות, אנחנו נותנים קורסים מיוחדים לדוברי ערבית בנוסף, כצ'ופר, על מנת שילמדו לעבוד נכון עם השפה הערבית, היות והם עוסקים בשפה הערבית.

שרה אייל: נותנים תרגילים בערבית - אני אחראית על הפרוייקט הזה, השנה הבאתי מרצה מחיפה שתבוא לעשות תרגיל ברישום פונטי של השפה הערבית.

אילן שלגי: וכל הסטודנטים הערבים משתתפים בזה?

שרה אייל: כל הסטודנטים לא הופיעו.

שרה אייל: הופיעה סטודנטית אחת.

אילן שלגי: את מדברת על הרצאה חד פעמית?

שרה אייל: לא, זה קורס בן 4 הרצאות.

אילן שלגי: והסטודנטים הערבים לא באו?

אילן שלגי: אז בשביל מי עשיתם את זה?

שרה אייל: הם צלצלו ואמרו שהם נורא מצטערים, הם מפוזרים בפרקטיקום במקומות שונים ולנסוע לתל השומר להרצאה זה קשה להם.

שרה אייל: אני ממש מצטערת, הייתי מאוד מאוכזבת, עבדתי קשה על הנושא הזה.

קריאה: זה כנראה לא תואם טוב עם הסטודנטים.

אילן שלגי: זה קורס שהצעתם לכאלה שכבר בפרקטיקום, אני שואל אם בשנה א' ובשנה ב' יש משהו מיוחד לסטודנטים הערבים.

שרה אייל: כן.

אילן שלגי: ולזה הם באים, נכון?

שרה אייל: לא.

שרה אייל: חוק האוניברסיטה לא מרשה לנו להכביד על הסטודנטים, הם חייבים לעשות את תוכנית הלימודים הרגילה.

שרה אייל: התוספת ללימוד ערבית או לתרגול בערבית זו תוספת ברשות.

שרה אייל: אין אפשרות אחרת.

אילן שלגי: ולזה הם באים?

שרה אייל: זה קשה מאוד להביא אותם.

שרה אייל: תאמין לי שקשה להביא, אף אחד לא אחראי לזה אבל זו בעיה.

אילן שלגי: אני רוצה לשמוע את אחת המשפחות שמכירות את הטיפול מהצד של הלקוח.

חליל אבו כף: שמי חליל אבו כף, מכפר מתון, זה כפר לא מוכר.

אילן שלגי: אבל אתה חי שם, זו עובדה.

חליל אבו כף: אני חי שם ואמשיך לחיות שם.

חליל אבו כף: מה שיש לי לגבי קלינאי תקשורת זה שברור שאין לנו אף אחד שם.

חליל אבו כף: במיכ"א הייתי ולא קיבלו אותי כי אני דובר ערבית והם דוברים עברית.

חליל אבו כף: לגבי קלינאי תקשורת, שמעת על זה שבאוניברסיטת בן גוריון צריכים לפתוח חוג לפני שנה.

אילן שלגי: את זה שמענו.

אילן שלגי: אני ביקשתי לשמוע מישהו שיש לו ילד שצריך טיפול, לך יש ילד כזה?

חליל אבו כף: כן.

אילן שלגי: אז דבר על הטיפול שהילד שלך מקבל או לא מקבל.

חליל אבו כף: הילד שלי מקבל טיפול באופן פרטי, אני לוקח אותו לכפר קאסם ולשיקום בשניידר.

חליל אבו כף: זה באופן פרטי, לא שייך לאף אחד.

תלמה הרצנו: אתה לוקח אותו ליחידה להתפתחות הילד?

חליל אבו כף: כן.

תלמה הרצנו: יש שם קלינאית תקשורת דוברת ערבית.

חליל אבו כף: מתחילת השנה לא קיבלתי שום שעה.

חליל אבו כף: אני פונה למנהל, אפילו בית הספר עצמו לא מתנהל על ידי אנשים מקצועיים, מנהל ללא תואר לא רשאי לנהל בית ספר.

שמוליק דוד: הנתונים לגבי מספרים צריכים להיבדק, אבל עד עכשיו דובר על משהו כמו 15 סטודנטים בשנה.

שמוליק דוד: אם זה 15 סטודנטים בשנה הווה אומר שרק בעוד 15 שנים, במקרה הטוב ביותר, ייפתר המחסור.

שמוליק דוד: אנשים מדברים כאן על קריטריונים, על איכות ועל כל מיני דברים, אבל דור שלם של תלמידים לא יקבל שירות, או חלקים גדולים ממנו לא יקבלו שירות, בגלל הדבר הזה.

אילן שלגי: אז איזה פתרון אתה מציע?

אילן שלגי: שיהיו קלינאים סוג ב'?

שמוליק דוד: לא.

אילן שלגי: שההכשרה תהיה פחות מקצועית?

שמוליק דוד: חס וחלילה.

שמוליק דוד: הפתרון הוא שמשרד החינוך ייקח על זה אחריות ולא יעביר כסף לגורמים אחרים כדי שיבדקו את הצרכים כי הצרכים כאן שקופים לגמרי.

שמוליק דוד: אחד - פרסום בתוך המערכת ברמה אחרת לגמרי כדי שכל המועמדים הפוטנציאליים בחתך גבוה יגיעו לתוך המערכת ויתקבלו במספרים יותר גבוהים, שתיים - מכסה של 33% בקבלה, שלוש - תוכנית הכשרה נוספת, מה שנעשה בתחום הייעוץ והפסיכולוגיה בשלוש השנים האחרונות בהצלחה, ארבע - מאמץ שקשור במלגות, כמו שעושים מלגות מעוף בתחום של סמינר דוד ילין לציבור הבדואי, מלגות אחרות לעיירות פיתוח ותמריצים שדיברנו עליהם בהקשרים אחרים, כדי לייצר פתרון, ומסלולים של הסבה שמאפשרים זינוק מתואר ראשון בחינוך לקלינאות תקשורת או להקשרים אחרים.

שמוליק דוד: יש הרבה מאוד בוגרים בציבור הערבי שיש להם B.A.

שמוליק דוד: עם ציונים בחתכים מצוינים שיכולים לבצע את הזינוק הזה והנתונים שלהם יותר טובים מבני ה-18, גם מבחינת הגיל, גם מבחינת ההכשרה וגם מבחינת הרקע.

שמוליק דוד: כל הדברים האלה צריכים להיעשות ביחד, אבל התחושה היא שכל פעם מספרים לנו שמתישהו יימצא פתרון וזה קורה כבר 5 שנים, אני יכול להפנות את הוועדה כאן לפרוטוקולים של וועדות שהשתתפתי בהן לפני 5 שנים, עם תמר גוז'נסקי ואחרים שניהלו כאן ועדות בנושא הזה, אך הות"ת לא שומע אותנו.

שמוליק דוד: מספרים כמו אלף תלמידים בציבור הערבי שלא מקבלים שירות זה לא מעניין אותם, פשוט יש תחושה שזה לא חודר ולא עובר את המסך.

שמוליק דוד: אנחנו מדברים כאן על זה שמבקר המדינה בעצמו אומר בדו"ח 52 ב' שילדים מאובחנים כמפגרים כי הם לא מקבלים במשך שנים שירותי תקשורת.

שמוליק דוד: אנחנו מדברים כאן על מצב שהאבא הזה פעמיים בשבוע נוסע פעם לפתח תקווה ופעם לכפר קאסם כדי לקבל שירות, הוא לא אמר לכם את זה כי הוא צנוע.

שמוליק דוד: זה מצב מטורף לגמרי, מצב שאין לו אח ורע בחברה הישראלית בשום צורה.

שמוליק דוד: לא יכול להיות כדבר הזה, זה פשוט בלתי נסבל.

שמוליק דוד: התחושה היא שות"ת בעניין הזה מתייחס כאילו שהוא לא קיים.

פרידה קורנברוט: אני שוחחתי עם יו"ר החוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת חיפה, שלא היה יכול לבוא היום, והוא סיפר לי שכל הסטודנטים הערבים אצלם, וגם באוניברסיטאות אחרות, לומדים על חשבון איזושהי מלגה, כך שזו לא בעיה של שכר לימוד.

פרידה קורנברוט: יש כסף במערכת, האנשים האלה מקבלים מלגות, זו לא בעיה של שכר לימוד, לא לתואר שני וודאי לא לתואר ראשון.

פרידה קורנברוט: כמו כן, גם אותם 50-70 קלינאי התקשורת שקיימים לא נמצאים במסגרות הציבוריות, אלא נמצאים במסגרות הפרטיות.

פרידה קורנברוט: מה שזה אומר שבמגזר הציבורי המשכורות כל כך נמוכות שאנשים לא רוצים לעבוד שם, כי כאשר הם מסיימים את הלימודים ועושים את החשבון כדאי להם ללכת למגזר הפרטי.

פרידה קורנברוט: הבעיה הנוספת היא כיוון שבמגזר הפרטי גם לא יכולים לתת הדרכה לאותם בוגרים ערבים שנמצאים בתוכניות ההכשרה לדוברי ערבית, מה שמביא אותנו חזרה לבעיה שצריך לתת לא העדפה בכניסה למקצוע אלא העדפה בלהחזיק אותם במקומות הציבוריים כדי שכן יתנו את הטיפול בדרך הכי טובה.

פרידה קורנברוט: את הכסף תתנו בשכר לאנשים בעלי ניסיון שעובדים, שעם הזמן יוכלו גם להדריך את האנשים הצעירים יותר.

רמדאן אלסייד: אני רוצה לדבר על איזושהי הצעה, אני לא יודעת עד כמה היא תהיה מקובלת.

רמדאן אלסייד: לנו במגזר הערבי יש הרבה אנשים שסיימו חינוך ועדיין אין להם מקום עבודה.

רמדאן אלסייד: למה לא ללכת דרך משרד החינוך ולהציע להם מלגות כדי שילמדו קלינאות תקשורת?

רמדאן אלסייד: יש להם רקע של חינוך, הם למדו חינוך שלוש שנים, בזה נוכל לקדם את העניין, לעשות להם תוכנית הסבה שממומנת ומובטחת בה עבודה, כי הם רצו לעבוד בחינוך, הם למדו לקראת זה.

רמדאן אלסייד: פה אנחנו יכולים להכניס אותם לתוך המערכת בצורה הכי קלה והכי מהירה.

רולא חמדאן: אני חושבת שנייר העמדה שלנו, של הקואליציה, והדרישות שבו די מסכם את ההמלצות וההערות שעולות כאן.

רולא חמדאן: אני חושבת שצריכה לצאת מהוועדה קריאה להקים ועדה של כמה אנשים רציניים שבאמת אכפת להם, ויש פה כמה שבאמת אכפת להם מהנושא הזה, לגלגל את זה ולדעת ללחוץ על המקומות הנכונים, בעיקר הות"ת.

רולא חמדאן: הרי עכשיו סטודנטים נרשמים, אנחנו בפתח ההרשמה לקראת השנה הבאה באוניברסיטאות, שתצא מפה קריאה לאוניברסיטאות להעדפה מתקנת.

אילן שלגי: אני חושב שהקריאה היחידה שיכולה לצאת מפה היום היא שלא יעמדו על הדרישה של גיל קבלה 20.

אילן שלגי: אנחנו לא יכולים לחייב את האוניברסיטאות, אנחנו יכולים לפנות אליהם ולבקש מהם.

אילן שלגי: יכול להיות שזה יסייע כבר השנה, כי הנה אנחנו שומעים שבירושלים אין כזו דרישה.

אילן שלגי: אני מניח שהלימודים שם הם באותה רמה ומשרד הבריאות מכיר בבוגרים שלהם כמו בבוגרים האחרים.

רולא חמדאן: יש כמה נושאים שצריך ללוות, כמו הנושא של הבוגרים מירדן.

קמיליה בולוס: כל עוד לא עושים דבר, לפחות יש למנוע התדרדרות המצב והמחסור באנשי מקצוע.

קמיליה בולוס: כל יום נפגעים ילדים עם מוגבלות שנפגעת הזכות שלהם לחינוך.

קמיליה בולוס: אני יכולה לתת דוגמה אחת - גן טיפולי בכפר מלדה שזכאי ל-43.6 שעות של פרה-רפואי ומקבל רק 10 שעות של מרפאה בעיסוק לשתי כיתות ו-5 שעות של פיזיותרפיה.

קמיליה בולוס: כבר שנתיים אין שם קלינאי תקשורת ומרפא בדיבור.

קמיליה בולוס: זה מצב מאוד עגום.

מוחמד ברכה: יש כמה יישובים בצפון שהם באמת מוכי גורל בעניין הזה.

מוחמד ברכה: בכפר מלדה יש אחוז כבדי שמיעה גבוה.

קמיליה בולוס: כשאנחנו פנינו אמרו שאו שאין אנשי מקצוע או שיש אבל הם לא מוכנים לעבוד בתנאים שמציעים להם.

קריאה: הם לא מוכנים לעבוד בתנאים שמציעים להם, בזה זה מתחיל ונגמר, זה הכל.

פרופ' אסתר דרומי: אני רוצה להצטרף לאמירה של דוד חן בהקשר של יעילות גבוהה מאוד לתוכנית לקראת תואר שני, תוכנית שאנחנו לא נקרא לה הסבה אלא נקיים בה תנאי קבלה לאנשים מהמגזר שהם כבר בעלי תארים ראשונים בתחומים קשורים, וצריך לפי דעתי מאוד לפעול לכיוון הזה במקום להשקיע אנרגיה בפתיחת תוכנית B.A. נוספת.

אילן שלגי: את מהחוג בתל אביב?

פרופ' אסתר דרומי: אני מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.

פרופ' אסתר דרומי: אני רק רוצה להוסיף ולומר סוגיה שחשובה לי.

אילן שלגי: נסו ליזום את זה באוניברסיטה שלכם.

פרופ' אסתר דרומי: זה בדיוק מה שאני רוצה לומר.

פרופ' אסתר דרומי: הסיבה שלא הגיוני לצפות שתיפתח תוכנית נוספת, שהיא מיועדת כתוכנית רביעית או חמישית בארץ לתגבור ולהעדפה מתקנת ל-B.A., היא שאין סגל אקדמי בכיר בארץ בתחום הפרעות התקשורת.

פרופ' אסתר דרומי: כפי שאמרתי, אני הייתי בשתי הוועדות המלוות, אנחנו כתבנו מכתב למל"ג ולשרה וביקשנו לעכב את הדיונים במועצה להשכלה גבוהה לתוכניות B.A. נוספות בהפרעות בתקשורת.

פרופ' אסתר דרומי: אי אפשר לאשר לאוניברסיטת בן גוריון לפתוח תוכנית אם לא יהיו לה מרצים בתוכנית הזו ואם אין מקומות לפרקטיקום.

פרופ' אסתר דרומי: אם רוצים פתרון שהוא כן פתרון פרקטי זה להישען על התוכניות הקיימות ולעודד סטודנטים בתוכן לעשות הסבה בתואר שני.

אילן שלגי: אנחנו צריכים לסיים, כבר אמרנו שנחזור לנושא הזה.

אילן שלגי: אני בכל זאת מציע לעצמנו שכסיכום ביניים נאמר כדלהלן: ועדת החינוך והתרבות שמעה על המצוקה והמחסור הקשה בקלינאי תקשורת במגזר הערבי והיא מודאגת ביותר מהמצב.

אילן שלגי: הוועדה רשמה בפניה את נכונות המל"ג לבדוק מול אוניברסיטת בן גוריון את האפשרות של פתיחת מסלול הכשרה נוסף לקלינאי תקשורת.

אילן שלגי: הוועדה קוראת לאוניברסיטאות המכשירות קלינאי תקשורת לאפשר לסטודנטים מהמגזר הערבי וכן לכלל הסטודנטים להתקבל ללימודים כבר מגיל 18.

אילן שלגי: אנחנו נפנה לאוניברסיטאות, אי אפשר לחייב אותן, אבל אם בירושלים אפשר אני לא רואה סיבה מדוע בתל אביב ובחיפה לא יסכימו גם לתנאי הזה.

אילן שלגי: אני מודה לכם שבאתם.

מוחמד ברכה: הדברים מקובלים עליי לחלוטין.

מוחמד ברכה: אני מציע שהות"ת והמל"ג יבחנו את הדברים שנאמרו כאן בוועדה, יערכו דיון בנושא הזה, יספקו תשובות ויהיו בקשר עם יו"ר הוועדה על מנת שהישיבה הבאה בנושא הזה תהיה על בסיס דבר שנעשה במוסדות האלו.

אילן שלגי: הכוונה שלי לקיים ישיבה נוספת בסמוך לאחר שובנו מהפגרה, כלומר בתחילת חודש מאי.

אילן שלגי: מר אסרף, אם אפשר עד אז תנסו להתקדם לא רק מול אוניברסיטת בן גוריון אלא לתת עוד כמה תשובות לנושאים שעלו כאן.

אילן שלגי: תודה רבה.