ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 180, 2004-02-24 09:00

אילן שלגי: כאשר נכנסנו לכיתה המנהלת אמרה לילדים: "אלו"ט מטפלת בילדים אוטיסטים, לא נגיד עכשיו מה זה".

אילן שלגי: מה הילדים כן יודעים על הילדה הזאת שנמצאת איתם?

כוכי כהן: אני לא יודעת אם בכיתה ב' רצינו להיכנס לעומק ולהבהיר לילדים מה זה בדיוק אוטיזם.

כוכי כהן: אני חושבת שהילדים מבינים היטב שלילדה יש איזה בעיית תקשורת.

כוכי כהן: בצפייה שלי בכיתה הזאת – אני עושה את זה מדי פעם – אני רואה פשוט דברים נפלאים.

כוכי כהן: הילדה הזאת נמצאת כאן זאת השנה השנייה, מתחילת כיתה א'.

כוכי כהן: אספר לכם במה זה מתבטא.

כוכי כהן: למשל נכנסתי לכיתה והיא פתאום קמה באמצע השיעור והתחילה להסתובב בכיתה.

כוכי כהן: ביקשתי ממנה לשבת והיא לא תקשרה אתי.

כוכי כהן: אחד הילדים קם, לקח אותה הצידה והסביר לה באוזן מה היא צריכה לעשות, לקח אותה ביד והושיב אותה במקומה.

כוכי כהן: לזה אני מתכוונת.

כוכי כהן: זאת אומרת, הילדים, בלי לגייס אותם, כל-כך אוהבים אותה והיא כל-כך חשובה להם שכל פעם שקורה משהו שהילדה מגלה בו חריגוּת הם מייד מתגייסים.

כוכי כהן: אני אפילו לא ביקשתי, הם מייד קמים, עוטפים אותה, והיא אוהבת מאוד את הילדים.

כוכי כהן: ההורים סיפרו לי למשל שהיא התארחה אחר-הצהרים באיזה מסיבת כיתה.

כוכי כהן: תבינו, כשהילדה נקלטה בבית-הספר בחודשיים הראשונים זה היה סיוט.

כוכי כהן: פתאום הייתי שומעת צרחות אימה בבית-הספר, צעקות שלא רגילים לשמוע, כשיעל יצאה מהכיתה.

כוכי כהן: והיום היא הצליחה להגיע למצב שהיא חלק אינטגרלי מהכיתה, עם המורכבות של הבעיה שלה.

כוכי כהן: אני חושבת שכדאי שאיתי אור, שמלווה אותה מכיתה א' בתור סייע, וגם המחנכת יספרו לכם על השילוב שלה.

מרגלית תירוש: התפקיד הוא "מְתַאם שילוב".

מרגלית תירוש: המילה "סייע" מתאימה יותר לנכים פיזיים.

אילן שלגי: מה אתם יכולים לספר לנו על דרגות של אוטיזם, סוגים שונים, ואיפה הילדה הזאת ממוקמת?

כוכי כהן: קודם כול אגיד דבר מה על השילוב בבית-הספר הזה.

כוכי כהן: יש אצלנו 3 ילדים עם דרגות שונות של בעיות תקשורת: ילדה אחת בכיתה א', ילדה אחת בכיתה ו' ויעל בכיתה ב'.

כוכי כהן: כאשר שני הילדים הנוספים התקבלו לבית-הספר הם עברו תהליך מסודר מאוד של התייעצות עם גורמים מטפלים.

כוכי כהן: הפרעות התקשורת של שני הילדים האחרים הן פחות חמורות.

כוכי כהן: אלה ילדים שעל פניו כאשר תסתכל עליהם לא תזהה בכלל את הפרעת התקשורת שלהם, ילדים שקטים מאוד.

כוכי כהן: הילדה בכיתה ו' היתה בכיתה משלבת רגילה לפני כן, לא בכיתת תקשורת, ועברה ממש התעללות.

כוכי כהן: מכיוון שהיא היתה כל-כך שקטה אז כמה ילדים היפראקטיביים בכיתה הפכו אותה לקורבן שלהם.

כוכי כהן: ההורים ביקשו מאוד להכניס אותה לכאן.

כוכי כהן: היא נכנסה לכאן בכיתה ב' והיום היא בכיתה ו'.

כוכי כהן: היום אנחנו חושבים מה יקרה איתה בכיתה ז', עשינו ישיבה כדי לחשוב מה הדבר הנכון ביותר בשביל הילדה.

כוכי כהן: לגבי הפרעות התקשורת שלהם, הילדה בכיתה ו' למשל היא ילדה שלא פותחת את הפה, ילדה שלא מסוגלת להגיד מה היא רוצה, עדיין.

כוכי כהן: אני חושבת שזה ילווה אותה כל החיים.

כוכי כהן: זאת ההפרעה, שהילדה לא מצליחה לתקשר אלא רק להגיב.

ענבל גבריאלי: איפה התרומה בכך שהיא משולבת?

כוכי כהן: קודם כול, כדי לבחון את שילוב שלה פה בכיתה צריך להסתכל איך היא הגיעה ומה קרה עד היום.

אילן שלגי: זאת ילדה שבבית מדברת?

כוכי כהן: כן.

כוכי כהן: היא מדברת גם בכיתה אבל ממש במשורה.

כוכי כהן: הילדה הזאת נכנסה לכאן אחרי חוויה טראומטית, עם חוסר ביטחון, תחושה שהיא לא שווה כלום.

כוכי כהן: היא נקלטה כחברה בכיתה.

כוכי כהן: דרך אגב, הילדים בכיתה ו' כל הזמן מטכסים עצה ביניהם איך לגרום לה לדבר, זאת אומרת יש התגייסות רצינית מאוד של הילדים.

כוכי כהן: זאת הילדה בכיתה ו' שאני רואה את הקליטה שלה.

כוכי כהן: אתמול היתה לנו שיחה עם האמא במסגרת דיונים על החיטוב וקבלת החלטות איפה הילדים ילמדו בשנה הבאה.

כוכי כהן: שאלתי את האמא: תגידי, במבט לאחור, את היום רואה את המעבר שלה מכיתה משלבת לכאן כדבר נכון?

כוכי כהן: היא אמרה לי: חד-משמעית כן, אין בכלל שום שאלה.

ענבל גבריאלי: לאן היא תמשיך?

כוכי כהן: עכשיו אנחנו מתלבטים בין מסגרת שנקראת "נווה רוחמה", בית-ספר לבנות, מסגרת תומכת מאוד וקטנה מאוד עם המון אנשי טיפול, זה אופציה אחת.

כוכי כהן: אופציה אחרת זה לבדוק כיתה משלבת או כיתת תקשורת, אם קיימת.

כוכי כהן: אנחנו בודקים את זה עכשיו.

כוכי כהן: זאת אומרת, אולי שהיא כן תחזור לכיתה משלבת אחרי שהילדה עברה את התהליך בגיל היסוד.

כוכי כהן: הילדה השלישית לומדת בכיתה א' ושם אני לא רואה שום בעיה.

כוכי כהן: הילדה השתלבה יפה מאוד.

כוכי כהן: היא היתה בגן "סופה" ועשינו כאן המון ישיבות עד שקיבלנו אותה לבית-הספר.

כוכי כהן: היה לה סיוע צמוד בתחילת השנה אך שחררנו את הסיוע לגמרי והילדה משולבת בצורה נפלאה בכיתה.

כוכי כהן: אפשר לומר שאין בעיה, אבל אפשר גם לומר שהכיתה קלטה כל-כך טוב שאתה לא רואה את הבעיה.

כוכי כהן: לילד כזה תמיד יש פוטנציאל לדעוך אם אתה לא מתייחס אליו במקום הנכון.

כוכי כהן: אפשר להגיד: אז מה הבעיה?

כוכי כהן: הטוב פה שאין בעיה.

כוכי כהן: זה שהיום הילדה משולבת בכיתה ואין בעיה זה בדיוק ההצלחה של המערכת בעיני.

כוכי כהן: אני לא יכולה להגיד את זה על כל הילדים המשולבים כאן בבית-הספר.

אילן שלגי: מה ההגדרות המקצועיות של שני הילדים האחרים?

כוכי כהן: יש להן בעיות תקשורת.

כוכי כהן: הן לא אוטיסטיות.

כוכי כהן: הן נמצאות ברצף בסקלה בין אוטיסטים לבין ילדים רגילים.

כוכי כהן: יעל היא ילדה עם אוטיזם, הייתי אפילו אומרת אוטיזם ברמה בינוני פלוס.

ענבל גבריאלי: איתי אור הוא מתאם שילוב מטעם מי?

איתי אור: חצי מהשכר שלי מגיע מעיריית ירושלים וחצי מההורים.

איתי אור: ההורים מממנים אותי.

ענבל גבריאלי: מה ההכשרה המקצועית שלך?

איתי אור: אין לי הכשרה מקצועית בתחום הבעיה הספציפית של יעל אבל במשך הזמן אנחנו עובדים עם אנשי מקצוע שתומכים בנו.

איתי אור: אני מתעסק ברפואה אלטרנטיבית.

ענבל גבריאלי: מי הם אנשי המקצוע שתומכים בכם?

איתי אור: פסיכולוגים שעובדים אתנו על הפן הרגשי, אנשי מקצוע כמו קלינאי תקשורת ואחרים.

ענבל גבריאלי: האם למדת במהלך השנה – שנה וחצי האחרונות הדרכה בשיטות טיפול בתקשור עם ילדים אוטיסטיים?

איתי אור: אנשי המקצוע שמלווים את יעל במעגלי בית-הספר ובמעגלים החיצוניים השתנו במהלך השנתיים הללו.

איתי אור: מן הסתם זה לא תלוי בנו, במלווים.

איתי אור: מצמידים לנו כל פעם הדרכה.

ענבל גבריאלי: במי זה תלוי?

ענבל גבריאלי: מי קובע איזה הכשרה תעבור ואיזו הדרכה תקבל?

איתי אור: עד היום ההורים מימנו את כל מה שקשור לפן הפסיכולוגי-הרגשי.

איתי אור: לאחרונה אנחנו מקבלים יותר סיוע.

כוכי כהן: אני מבקשת להסביר את זה כי אני מרגישה שיש כאן איזה תהליך שבית-הספר עבר.

כוכי כהן: כשהמשפחה ביקשה להכניס את יעל לבית-הספר "דרור" אנחנו לא הסכמנו לקבל את הילדה.

כוכי כהן: אני ממש פחדתי.

כוכי כהן: אמרתי להם: אין לנו שום הכשרה, שום דבר.

כוכי כהן: הם טענו שיש להם אדם, איש מקצוע שמתמחה בשילוב ילדים בכיתות רגילות ושהם מבטיחים שהאיש הזה ילווה את התהליך.

אילן שלגי: למה הם באו אליכם ולא לבית-ספר אחר?

כוכי כהן: הילדים הבוגרים שלהם לומדים כאן.

כוכי כהן: בית-הספר הזה הוא בית-ספר ממלכתי-דתי רשמי מוכר אבל הוא בית-ספר ייחודי בנוף הירושלמי.

כוכי כהן: אם תרצו, אחר-כך אני אגיד כמה מילים על בית-הספר.

כוכי כהן: יש פה תפיסה חינוכית מאוד-מאוד עמוקה בכל הקשור לקבלה ולהחלה.

כוכי כהן: זאת אומרת, מספר הילדים עם כל מיני וריאציות של קושי ששולבו כאן הוא עצום ויש הצלחה בשילוב.

כוכי כהן: ההורים התעקשו, הטרידו אותי בלי הפסקה.

כוכי כהן: "אנחנו לא נלך לשום מקום אחר".

כוכי כהן: בהתחלה היא למדה בכיתה א' בבית-ספר אחר.

כוכי כהן: הם יצאו מבית-הספר ההוא באמצע השנה והיא ישבה בבית כמה חודשים.

כוכי כהן: הם אמרו לי: "או אצלך, או שהילדה תישאר בבית, וזה על מצפונך".

כוכי כהן: כשאני הסכמתי לדבר איתם, בשלב מתקדם, אחרי שכבר התחילה שנת הלימודים, הם הביאו את הבחורה הזאת שעליה מדבר איתי, ששמה שירלי, שעושה עבודה של שילוב באופן פרטי.

כוכי כהן: אני ישבתי איתה ואמרתי לה: תגידי לי שזה אפשרי כי אני לא מכירה את המאטריה, אני לא יכולה לעשות משהו שאנחנו לא יודעים לעשות.

כוכי כהן: ואז היא אמרה לי: "עַלַיי".

כוכי כהן: אמרתי להם: בסדר, נעשה ניסיון של חודשיים.

כוכי כהן: בחודשיים הראשונים שהיו מעין ניסיון איתי קיבל הדרכה צמודה וכך גם המחנכת וכל צוות המורים המקצועיים.

כוכי כהן: הם היו מתכנסים כל חודש לקבל הדרכה ספציפית מה לעשות, כאשר מי שמימן את ההדרכה בשלב ההוא היתה המשפחה.

כוכי כהן: במקביל אנחנו פנינו לעירייה וקיבלנו במהלך השנה הקצבה לסיוע, כי מגיע לה כנראה באופן חוקי לקבל סל תמיכה.

כוכי כהן: נכנסו ההורים.

כוכי כהן: אנחנו בדיוק מספרים על תהליך הקבלה של יעל.

כוכי כהן: אני מספרת שבהתחלה לא הסכמתי לקבל אותה לבית-הספר.

רותי: אכן, זה היה מצב קשה.

כוכי כהן: אני חייבת להגיד שהעקשנות כאן היתה פשוט מרגשת, אני אומרת את זה במבט לאחור.

כוכי כהן: אני מאחלת לכל ילד הורים שכל-כך מתעקשים להצליח במערכת מסוימת, ולנו זאת מחמאה שכל-כך התעקשו עלינו.

כוכי כהן: שירלי, שנשלחה על-ידי ההורים, התחייבה שהיא תוביל את המהלך והיא אמרה שזה אפשרי, ואז אנחנו שילבנו את יעל.

כוכי כהן: בהתחלה היה מאוד מאוד מאוד קשה.

כוכי כהן: שירלי היתה כאן עם היד על הדופק, כל הזמן.

כוכי כהן: לאט-לאט התקדמנו בתהליך.

כוכי כהן: אני חייבת להגיד, ולחזור על זה הרבה פעמים, המחנכת כאן היא סוד ההצלחה, ואיתי שעבד עם הילדה על גבולות בצורה נפלאה ופשוט לא ויתר לה.

כוכי כהן: אתה אומר לעצמך: ילד משתטח על הרצפה, ילד עם אוטיזם, מה אני אעשה לו?

כוכי כהן: הוא ידע מה לעשות, גם בלי הדרכה.

כוכי כהן: הייתי מסתכלת עליו.

כוכי כהן: לאט-לאט הילדה למדה גבולות, מה מותר ומה אסור, מה אפשר לעשות בבית-הספר ומה אסור לעשות בבית-הספר, והילדים מאוד-מאוד שיתפו פעולה.

כוכי כהן: לאט-לאט הילדה גם קיבלה הכרה מבחינת הרשויות, כי הרשויות התנגדו.

כוכי כהן: דרך אגב, הזהירו אותי במתי"א (מרכז תמיכה יישובי) לא להעיז להכניס אותה לבית-הספר.

כוכי כהן: אמרו לי שבית-הספר לא מסוגל להכיל ילדה כזאת.

כוכי כהן: זאת היתה אחת הסיבות לכך שנורא פחדתי.

כוכי כהן: אבל לאט-לאט, עם ההצלחה, היא קיבלה הכרה.

כוכי כהן: שירלי לאט-לאט יצאה מהתמונה כי זה היה במימון ההורים ואז התחילו להיכנס לתמונה אנשי מקצוע שהדריכו את המחנכת בצד הפדגוגי, איך לעבוד עם הילדה, ובצד של האוטיזם איך לעבוד עם הילדה בתחום התקשורת.

כוכי כהן: במקביל מתי"א מימנו שעתיים של קלינאית תקשורת, גם בשנה שעברה וגם השנה.

כוכי כהן: אני יכולה להגיד שהיום הם עוטפים את הילדה.

כוכי כהן: לאחר שהניסוי הזה הצליח במשך חצי שנה בהובלה של ההורים, כשזה הפך להיות חלק מבית-הספר, יש היום הכרה בליקוי.

אילן שלגי: אני רוצה, ברשותך, לשאול את אנשי אלו"ט, יש לנו כאן דוגמה של שילוב מוצלח אבל זה נעשה בגלל יוזמה ונחישות של ההורים, שגם גייסו משאבים כספיים לעניין הזה, והממסד הצטרף רק אחר-כך.

אילן שלגי: יש פה כמובן גם מסגרת נפלאה שנרתמה לעניין.

אילן שלגי: השאלה היא איך והיכן אתם מצליחים, או לא מצליחים – אולי לא צריך כרגע להיכנס לכל הפרטים – איך עוזרים לעוד המון ילדים אחרים כך שעם אותו סיוע ואותה תמיכה יגיעו גם הם להישגים?

ענבל גבריאלי: איך מצליחים לעזור לעוד הרבה ילדים?

ענבל גבריאלי: צריך לדחוף ולקדם בצורה רצינית מאוד עריכת רפורמה בסיסית באגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך.

ענבל גבריאלי: אם יעל היתה לומדת בכיתה א' ובכיתה ב' בבית-ספר לחינוך מיוחד היא היתה מקבלת הכול, עד לסכום של 180,000 שקלים בשנה.

אילן שלגי: כלומר, הבעיה היא בשילוב.

ענבל גבריאלי: הבעיה היא שבמדינת ישראל "חינוך מיוחד" זה מקום ולא שירות.

ענבל גבריאלי: זה לא שאם אני ילדת חינוך מיוחד לא משנה היכן אני אלמד, בכל מקרה אקבל את מה שמגיע לי אלא אקבל שירות רק במסגרת שנקראת "חינוך מיוחד".

ענבל גבריאלי: מדוע למשל שאלתי על ההכשרה של איתי?

ענבל גבריאלי: נפל בחלקה של יעל שיעבדו איתה אנשים נפלאים שכן הצליחו לקבל הדרכה והכשרה, אבל אחת הבעיות הקשות היא שלוקחים אדם שאין לו שום מושג באוטיזם, שלא יודע מה זה בכלל ואיך להתמודד עם זה ושמים אותו, אם כמתאם שילוב ואם כסייע.

ענבל גבריאלי: המצב הוא חמור עד כדי כך שבזמנו אמרנו שאנחנו מוכנים "להסתפק" בעניין הזה אפילו בסטודנטים וסטודנטיות שהם לקראת הכשרה.

ענבל גבריאלי: הבעיה היא פשוט בחלוקת המשאבים.

ענבל גבריאלי: אף אחד לא יכול לומר שאין כסף.

ענבל גבריאלי: גם בג"ץ קבע שחייבים לתקצב את זה.

מאיר שני: ברשות

מאיר שני: כם הייתי רוצה להמשיך בכמה מילים את מה שאמרה חברת הכנסת ענבל גבריאלי.

מאיר שני: כשלא מקצים משאבים וזה לא מצליח אז כמובן אומרים ששילוב זה לא שיטה, כי זאת כמובן ההוכחה שהעסק לא עובד.

מאיר שני: יש במדינת ישראל שלוש בעיות: בעיה תקציבית; בעיה של אלימות בבתי-הספר; והעובדה שיש ילדים חריגים שבגלל צורת טיפול מסוימת כמעט לא תורמים לקהילה ואפילו מביאים נזק.

מאיר שני: כדי שנבין היטב את המושגים, ילד אוטיסט שלא הצליח להשתלב בחברה עולה למדינה בממוצע כ-7 מיליון שקלים במשך חייו.

מאיר שני: בגיל 15-20 הוא עובר לבית שבו יגור בהמשך חייו ואז הוא עולה כסף למדינה, 10,000 שקל בחודש שהם 120,000 שקל בשנה.

מאיר שני: לפי הסטטיסטיקה הוא יחיה כמו כל אדם רגיל, תוחלת החיים היום היא 76-80 שנים, ומחר אנשים אולי יחיו יותר עד גיל 85-90.

מאיר שני: הוא יגור שם 75 שנים.

מאיר שני: תכפילו 75 שנים כפול 120,000 שקל – זה 8 מיליון שקל, ועוד לא אמרתי מה הן ההוצאות עד שהוא הגיע לגיל 15.

מאיר שני: האמינו לי, זה עול של 10 מיליון שקל.

מאיר שני: אני חבר בוועדת כוח המשימה הלאומי, ועדת דברת.

מאיר שני: בשבועות האחרונים מדי שבוע אני קורא מאות עמודים, ובין היתר אני קורא גם מאמרים בנושא החינוך המיוחד.

מאיר שני: היום באירופה אין כמעט חינוך מיוחד.

מאיר שני: היום כ-90% מהילדים החריגים לומדים בבתי-ספר רגילים ורק המקרים המאוד-מאוד קשים לומדים בבתי-ספר לילדים חריגים.

מאיר שני: מה התוצאה?

מאיר שני: במקום שילד, כמו שנאמר, יעלה 190,000 שקל למדינה, סייעת וכדומה עולים הרבה פחות כסף.

מאיר שני: הילדים בבית-הספר בגלל התופעה של החריגים, ההתנהגות שלהם הרבה יותר טבעית, הרבה יותר מקבלים את האנשים.

מאיר שני: הם מרגישים גם אחריות מסוימת.

מאיר שני: זה משפיע על כל ההתנהגות שלהם בבית-הספר.

מאיר שני: רמת האלימות בבתי-ספר שיש בהם לימוד משולב נמוכה יותר מאשר בבתי-ספר אחרים, ויש על זה מחקרים.

מאיר שני: והילדים האלה בסוף חלקם לא צריך להגיע לבית לחיים וגם עולים פחות כסף למדינה.

מאיר שני: על זה נותר רק להגיד – אתה יודע מה ההבדל בין גאונות ובין טמטום?

מאיר שני: לגאונות יש גבולות.

מאיר שני: לצערי הרב אצלנו אין גבולות לטמטום.

מאיר שני: זה דוגמה קלסית איך אפשר לחסוך כסף למדינה, להוריד את רמת האלימות ולהקטין את מספר האנשים שמהווים נטל על הציבור.

ענבל גבריאלי: אמרתי להם, אם לא מבחינה חברתית מוסרית אז בואו תסתכלו על זה מבחינה כלכלית תועלתית קרה.

ענבל גבריאלי: לטווח הארוך זה יעלה לכם הרבה פחות.

אילן שלגי: אמרתי כבר בכמה הזדמנויות שאני מקווה שלכוח המשימה יינתן גיבוי.

אילן שלגי: זה לא רק שיטה כדי לדחוק את הקץ כדי שאחר-כך תהיה עוד ועדה אלא אולי גם יישמו משהו מהמסקנות, אני רוצה מאוד להאמין.

אילן שלגי: אני אהיה אתכם.

ענבל גבריאלי: השרה מחכה לזה בקוצר-רוח.

אילן שלגי: אני רוצה מאוד להאמין שאמנם יישמו את ההמלצות שלכם.

אילן שלגי: אני ביקשתי גם משלמה שתבואו עם המלצות ביניים כדי שאפשר יהיה ליישם לפחות משהו בשנת הלימודים הבאה.

אילן שלגי: אני שמח שאתה שם גם בגלל התרומה הזאת שלך.

אילן שלגי: אני מקווה מאוד שיהיה לזה משקל.

נטע סלע: מה תגיד למורים שלא מעוניינים לקבל תלמידים כאלה בכיתה?

נטע סלע: זה בעצם המכשול העיקרי לשילוב ילדים כאלה.

מאיר שני: הכול מתחילה בהכשרה ובתפיסה מוקדמת.

מאיר שני: כשמסבירים למנהלת שיקרה לה אסון אז היא מתנגדת כי היא לא יודעת מה צפוי לה.

מאיר שני: היום אני חושב שהיא תחפש את הילדים המשולבים הבאים באזור כי היא מבינה מה זה עושה לה.

מאיר שני: אותו דבר לגבי מורה.

מאיר שני: אני חושב שאנשים חיים בדעות קדומות, אנשים חיים בפחדים וצריך המון להכשיר.

מאיר שני: את שואלת אותי אם אני מבקש לפרק בשנה הבאה את החינוך המיוחד?

מאיר שני: בשום פנים ואופן לא.

מאיר שני: אני אקח את המורים ואכשיר אותם במשך שנה לקראת חינוך מיוחד, אקח כוח עזר ואכשיר אותו בנושא הזה ועוד שנה-שנתיים, בצורה מדורגת, אוכל לחסל את החינוך המיוחד.

מאיר שני: אין ספק שדברים מן הסוג הזה צריך לעשות בתכנון.

מאיר שני: אם את תבטלי את החינוך המיוחד היום, השילוב ייכשל טוטלית כי המורים לא יודעים לקלוט את הילדים הללו.

רותי: קודם כול, אני רוצה להגיד שיעל הגיעה מהחינוך המיוחד.

רותי: אנחנו נתנו אמון מלא בחינוך המיוחד.

רותי: יעל היתה בגן תקשורת במשך 3 שנים, שנעשה בו שילוב עם גן רגיל צמוד, ואחר-כך היא היתה ב"יד המורה" במשך שנתיים, שזאת היתה השמה לא טובה ליעל כי זה לא התאים לה.

רותי: יעל בתפקוד שלה היתה גבוהה יותר והיא הושמה עם ילדים אוטיסטים נמוכים מאוד.

רותי: יכול להיות שאותם אוטיסטים אם היו עושים להם מראש את אותה תוכנית כמו שעשו ליעל המצב שלהם היה שונה.

רותי: אני הרגשתי קצת כאילו אני עוזבת פצועים בשטח כשעזבתי את "יד המורה" כי יש שם ילדים עם פוטנציאל והם לא הילדים שלי.

רותי: אני אומרת את זה מכול הלב.

רותי: אני גם מורה בישראל ואני הרגשתי שהייתי רוצה לעשות את זה לעוד ילדים רק שאין לי כסף, אני מוגבלת.

רותי: גם אין לי את הכוחות לשכנע הורים אחרים כי יש הרבה הורים שאין להם את הכוחות להתמודד עם זה.

רותי: הרבה הורים אמרו לי: רותי, הלוואי והיו לי הכוחות שלך.

רותי: זה לא הוגן שהמדינה לא תעזור לאותם הורים ותעודד אותם כי יכול להיות שטמון באותם ילדים פוטנציאל נהדר שלא מנוצל.

רותי: יעל הגיעה למצב קשה מאוד ב"יד המורה" מבחינת ההתנהגות שלה.

רותי: נורא חשוב להגיד שבמיוחד אצל האוטיסטים הצד ההתנהגותי הוא קשה מאוד מכיוון שהם מחקים מייד.

רותי: אם היא רואה אוטיסט אחר שעושה איזה התנהגות, היא מייד מביאה את זה הביתה וזה משתנה ומתחלף ואין לדבר סוף.

רותי: מאז שהיא כאן אין שום שגעונות.

רותי: יש לה דברים, יש לה עדיין את הקשיים שלה אבל אני יודעת שזה שייך לה ושהיא לא הביאה את זה ממישהו אחר.

רותי: אצל האוטיסטים במיוחד השילוב הוא חשוב מאוד כי בתחום ההתנהגותי הם זקוקים מאוד לחיקוי התנהגות של ילדים רגילים, זה דבר שבולט מאוד אצלם.

רותי: אני רוצה להגיד כמורה שאם היו באים אליי, זורקים לי ילד אוטיסט ואומרים לי: תסתדרי איתו לבד, לא הייתי עושה את זה.

רותי: אבל אנחנו כהורים דאגנו שענבל פוגל המחנכת תקבל הדרכה.

רותי: קודם כול אני רוצה להגיד שבית-הספר כאן הוא באמת מעל ומעבר.

רותי: יש לנו שלושה ילדים נוספים ב"דרור" ויעל היא הרביעית שנכנסה ללמוד כאן.

רותי: בכלל היחס, התמיכה של כל בית-הספר, המילים הטובות שאני שומעת במסדרון.

רותי: בחודשים הראשונים אחרי שיעל נכנסה ל"דרור" אני התביישתי קצת, אגיד לכם את האמת.

רותי: הייתי נכנסת מהר כדי שלא יראו אותי, לוקחת את הילדה והולכת כי לא רציתי לפגוש מורים שיגידו לי שהיא עושה בלגן.

רותי: יום אחד תפסה אותי המורה לאמנות, בת-שבע ג'ז.

רותי: היא היתה המורה הראשונה שדיברתי איתה חודשיים אחרי שיעל נכנסה ל"דרור".

רותי: היא אמרה לי: בואי הנה, את אמא של יעל?

רותי: ואני אמרתי לעצמי: וו'י, עכשיו מה אני הולכת לשמוע ...

רותי: אז היא אמרה לי: תודה רבה.

רותי: שאלתי אותה: על מה?

רותי: והיא אמרה: תודה שהבאת לנו אותה, היא עושה פה פלאים, היא שינתה כאן את כל מערך הכיתה.

רותי: היא אמרה: היא ילדה נהדרת, הילדים לומדים להעריך אותה, לומדים לאהוב אותה ולקבל אותה.

רותי: מאז התחלתי להרגיש טוב יותר.

רותי: אני מספרת את זה ברעד, אני באמת מתרגשת.

רותי: גם הורים לילדים בכיתה אמרו לי: הילדים שלנו רוצים לבוא אל הבית של יעל.

רותי: "בטח, בשמחה", והם באים ואנחנו מקבלים אותם באהבה.

רותי: כל פעם שזה קורה אני לא מאמינה.

רותי: אני אומרת: זה חלום!

רותי: אתמול אמא של מעיין אמרה לי שמעיין רוצה לבוא אל יעל.

רותי: זה משהו "לא נורמלי".

רותי: בעוד שבחינוך המיוחד כשיש קבוצה ומאסה של ילדים אוטיסטים זה מאיים על הקבוצה של הרגילים כי הם רואים אותם כקבוצת דינוזאורים, מוזרים כאלה, הרי כשיש כיתה שלוקחת אוטיסט כפרויקט והמורה מקבלת עזרה ותמיכה הדברים נראים אחרת.

רותי: כאשר עשיתי את הדבר הזה לא חשבתי שייכנס לי כסף לבנק ואני אקבל עוד שעות.

רותי: עשיתי את זה כי הלוואי שזה ישכנע לשלב עוד ילדים.

רותי: אני כמורה מתחייבת לקחת ילדים כאלה לכיתה שלי, כמובן עם עזרה ועם סיוע כי זה מתבקש, אין ספק.

רותי: אבל זה דבר שהוא פשוט נפלא.

רותי: אני רוצה להגיד לכם שזה לא רק העצים את יעל, זה העצים את המשפחה.

רותי: אנחנו כמשפחה היינו מפורקים וגמורים כשהיא היתה בחינוך המיוחד.

רותי: תאר לך מה זה שהיא באה כל פעם הביתה עם התנהגויות מוזרות חדשות.

רותי: והאחים שלה, שהם גם תלמידים בישראל, שגם אותם צריך להציל במידה מסוימת, היום הם רואים את יעל באה הביתה ומכינה שיעורים, חברים באים לבקר אותה, הם רואים משהו נורמלי בקשר אליה ולא איזה משהו שהוא לא מובן.

ענבל גבריאלי: היה להם קשה בהתחלה כשהיא נכנסה לאותו בית-ספר שהם לומדים בו?

אבי: היה לנו חשש כזה.

כוכי כהן: שנה לפני שיעל עברה לכאן האם סיפרה לי שהבת שלה תמר ניגשה אליה ואמרה לה שיש בית-ספר אחד שבו ליעל יכול להיות טוב, בית-ספר "דרור".

כוכי כהן: כלומר, האחות של יעל באה בעצמה בהצעה הזאת אל אמא שלה.

רותי: היא אמרה לי: אמרתי לך לא לקחת אותה ל"יד המורה", אמרתי לך שב"דרור" יהיה לה טוב, את לא מקשיבה לי.

רותי: את חשבת שרק את יודעת הכול.

רותי: עכשיו היא לומדת בכיתה ח'.

אילן שלגי: עד איזו כיתה לומדים כאן?

כוכי כהן: עד כיתה ו', ויש המשך, כיתות ז'-י"ב של אותו בית-ספר נמצאות במקום אחר.

אילן שלגי: אין לה אחים במבנה הזה?

כוכי כהן: יש לה כעת אח אחד שלומד בכיתה המקבילה.

מאיר שני: יש יועצים חינוכיים מ-א' ועד י"ב?

כוכי כהן: כן.

רותי: היה לנו חשש כזה.

רותי: הם לא תאומים, כי יעל היתה שנתיים ב"יד המורה" אז אנחנו הורדנו אותה כיתה.

רותי: אני חששתי מאוד, אמרתי לעצמי: את הולכת לבנות את יעל אבל אולי זה יהרוס את אחיה הקטן, היתה לי מחשבה כזאת.

רותי: אבל זה מדהים שהוא בא הביתה והוא גאה.

רותי: למשל הם עשו חזרות לכל מיני הצגות.

רותי: הוא בא ואמר לי: אמא, איך יעל משתתפת, איך יעל מקשיבה, איך היא יושבת, כי הוא גם גדל איתה, הוא מכיר את הקשיים, הוא יודע.

רותי: פשוט מדהים מה שזה עושה לאחים.

אילן שלגי: כאשר איתי אור נעדר לאיזה שעה, האם קורה שנעזרים באחיה?

רותי: לא, אני לא מוכנה לזה.

רותי: זה לא צריך ליפול על אחיה.

רותי: דרך אגב, זה לא צריך ליפול על אף אח בבית.

רותי: לסבתות יש נטייה להגיד שהאחים יעזרו, אתה מכיר את הסבתות.

רותי: אני אומרת: לא, האחים צריכים לחיות את חייהם, הם צריכים להמשיך ללכת לצופים ולחוגים ולחיות את חייהם.

רותי: זה מה שמחזיק את האהבה של האחים אל יעל, זה שהם ממשיכים לחיות ויעל היא לא נטל עליהם אלא להיפך.

רותי: פעם הבאתי את יעל לתיכון ואז אחותה אמרה לי: אמא, תביאי אותה לכיתה, אני רוצה שיראו אותה.

רותי: זה הרי דבר מדהים כי בדרך כלל מחביאים את האחים האלה.

רותי: ואני אומרת לך שאצלנו זה פשוט ההיפך, ובאים אלינו חברים של הילדים.

רותי: אני גם נתתי הרצאה בתיכון על יעל, מה זה ילד מיוחד בבית, איך זה לגדל ילד כזה במשפחה והילדים גילו עניין.

רותי: אני חושבת שהמערכת פשוט צריכה להיפתח.

רותי: אני אומרת לך, זה יחסוך המון כסף.

רותי: יעל עלתה ב"יד המורה" 9,000 שקל בחודש.

רותי: אני רוצה להגיד לך שב"יד המורה" הכסף זורם ללא גבולות ולדעתי על חלק גדול מהטיפולים אפשר היה לוותר.

רותי: מרוב שהיו לה טיפולים לא היתה לה שעת מחנך בכלל.

רותי: אז אמרתי ל"יד המורה": למה אתם כותבים שאתם בית-ספר?

רותי: תכתבו שאתם מרפאה.

אילן שלגי: כמה יעל עולה כאן, ומדוע אתם נדרשים להשתתף?

מאיר שני: משרד החינוך רואה תופעה שיש לו היום כיתות ייחודיות שרוב הכסף נמצא שם.

מאיר שני: כשאתה בא עם ילד נוסף הוא אומר: אין לי כסף.

מאיר שני: בכיתה המיוחדת הוא לא עולה לי יותר כי יש מקום, והוא מסתכל על הדבר השולי.

מאיר שני: הוא אומר: כאן אני צריך לתת סייעת ואין לי כסף עבור זה.

מאיר שני: דיברתי עם גברת לאה שקד ומהזווית של הטווח הקצר זה אולי נכון.

מאיר שני: מהזווית שלה היא צודקת, אין לה כסף, אין לה תקציב, כי היא רואה את השולי.

מאיר שני: אבל כמובן שזה התפקיד שלכם במידה רבה מאוד לא לראות רק את המחר אלא להסתכל על התופעה ולהבין מה המשמעות שלה.

מאיר שני: אם אתה מחסל כיתה ייחודית ומפזר אותה אז זה כמובן סיפור אחר לגמרי.

מאיר שני: משרד החינוך מתנגד לשילוב בגלל בעיה תקציבית.

ענבל גבריאלי: הם לוחצים על הורים שרוצים לשלב את הילד שלהם, לוחצים עליהם להכניס אותו למשל לכיתה מקדמת כי התקן המינימלי לכיתה הוא 4 תלמידים.

ענבל גבריאלי: הם מתווים מדיניות משיקולים כלכליים, למרות שהחיסכון הוא בשילוב.

ענבל גבריאלי: בחינוך המיוחד ילד מתוקצב ב-170,000-180,000 שקלים בשנה ואילו ילד משולב מקבל משהו כמו 15,000 שקלים בלבד.

כוכי כהן: אמרתי שאני מרוצה?

מלכי איציק: אמרת שהיום עוטפים אותה.

מלכי איציק: זה לא נקרא לעטוף.

מלכי איציק: זה כלום.

כוכי כהן: לא אמרתי שאני מרוצה.

כוכי כהן: אני מרוצה על האופן שבו היא נכנסה לבית-הספר.

מלכי איציק: היום הילדה הזאת מבחינת משרד החינוך מתוקצבת כל שנה אולי ב-30,000 שקל.

כוכי כהן: קודם כול, על ההורים מוטל כאן נטל כלכלי כבד מאוד.

מלכי איציק: אני סותרת את מה שגברת לאה שקד אומרת גם נכון להיום.

מלכי איציק: אילו לכל הפחות היו נותנים את תקציב ההסעות ואת תקציב השח"ם.

אילן שלגי: הייתי מצפה שאנשי משרד החינוך יביטו על העניין רק מההיבט הפדגוגי הערכי.

אילן שלגי: אנשי האוצר ניחא, אפשר להתווכח כי הם אלה שצריכים לראות את הדברים גם מהחור של הגרוש.

מאיר שני: אתה חי בארץ?

אילן שלגי: הייתי מצפה כאיש חינוך שכך יהיה.

אילן שלגי: אני יודע באיזו מציאות אנחנו חיים.

אילן שלגי: אני מתכוון לומר שאת זה צריך לשנות.

ענבל גבריאלי: גברת מלכי איציק, יש לנו בעיה עם האוצר?

מלכי איציק: יכול להיות שבשלב ראשון יש בעיה גם עם האוצר אבל יש בעיה עקרונית שמשרד החינוך הוא נגד שילוב.

מלכי איציק: הם טענו בבג"ץ שאם ילד זקוק לסיוע צמוד הוא לא מתאים לחינוך הרגיל והוא צריך ללכת לחינוך המיוחד.

מלכי איציק: זה סימן שהם לא מבינים מה זה שילוב אוטיסטים והם לא מעוניינים לשלב ילדים אוטיסטים.

מלכי איציק: בכל העולם ילד אוטיסט זקוק לסיוע בתהליך השילוב שלו לאורך הרבה שנים, אם צמוד ואם נסתר.

מלכי איציק: אם הם טוענים שמי שצריך סיוע לא מתאים לשילוב יחידני, זה אומר שהם לא רוצים לראות מה קיים בעולם והם בעצם רוצים לשמר את המצב הקיים של כיתות בחינוך המיוחד.

מלכי איציק: הרי לא יכול להיות מצב שאו שהילד מקבל סיוע מסיבי או שהוא מקבל אפס.

מלכי איציק: יש משהו מדורג.

אבי: אני רוצה לענות לחבר הכנסת אילן שלגי על שאלתו.

אבי: שאלת כמה זה עולה.

אילן שלגי: רותי הזכירה שזה עולה 9,000 שקל שם אז שאלתי כמה זה עולה כאן.

אבי: מה משרד החינוך נותן היום על מנת לשלב את יעל?

אבי: הוא נותן 15 שעות בחודש לסייעת, זה כל מה שהוא נותן.

אבי: זה פחות מ-20 שקל לשעה.

איתי אור: 18 שקלים לשעה.

אבי: המדינה מתקצבת 15 שעות.

אבי: יעל נמצאת כאן יותר מ-30 שעות והיא זקוקה לסיוע הצמוד.

אבי: יוצא שאת 17 השעות הנוספות אנחנו מממנים.

ענבל גבריאלי: או לחילופין שהילד משתולל בכיתה.

אבי: זה עולה לנו יותר מ-3,000 שקל כל חודש.

רותי: אני רוצה להגיד לך דבר אבסורדי.

רותי: אני מחנכת במשרה מלאה, 24 שעות שבועיות.

רותי: יעל ב"יד המורה" קיבלה מחנכת עם תקן של 24 שעות שבועיות כשיש שני תלמידים בכיתה.

רותי: זה לא בזבוז?

רותי: והמחנכת לא עבדה, דרך אגב, היא כל הזמן לקחה אותם מטיפול לטיפול.

רותי: אני מוכנה לחתום על זה שהיא לא כל-כך עבדה.

רותי: במקום שיעל תקבל שעות חינוך, שעות קריאה, שעות חשבון – כי גם היא אולי פעם תרצה ללכת למכולת ולדעת כמה עולים לחם ועוד גבינה – לא, היא הלכה רק לטיפולים, והטיפולים רק שיגעו אותה, תאמינו לי.

אילן שלגי: הייתי רוצה לבקר גם באותו בית-ספר שבו יעל למדה קודם.

רותי סיון: גל בכר משלבת את הילד שלה הרבה שנים.

רותי סיון: כדאי לכם אולי לשמוע אותה.

מרגלית תירוש: השילוב היחידני לילדים אוטיסטים היום הוא התמודדות של ההורים בלבד.

מרגלית תירוש: הם לבד בשדה.

מרגלית תירוש: הם צריכים למצוא את המנהלת שתסכים לקבל את הילד, ואת המורה המושיעה שתסכים לשלב את הילד, ואת הכסף.

מרגלית תירוש: מי שאין לו כסף – הילד שלו נדחק הצידה, ומי שאין לו את הכוחות – הילד שלו נדחק הצידה.

אילן שלגי: במסגרת השילוב על-פי הבג"ץ ישולבו גם ילדים אוטיסטים או שזה מתייחס לילדים אחרים?

מרגלית תירוש: אני חושבת שאם כאשר אנחנו נצא מכאן אתם תעזרו לנו שבפיילוט של ההיערכות לשנה הבאה האוטיסטים יכנסו, עשינו את שלנו.

מרגלית תירוש: החשש שלי הוא שהאוצר כבר נתן כסף לשילוב, ייקחו את אותם ילדים עם קשיי למידה ויתנו להם את הכסף, יכסו את העניין אבל לא באמת יתמודדו עם הילדים שצריך להשקיע בהם קצת יותר ולתת להם את המקפצה הזאת.

אילן שלגי: יש כאן גם שילוב של ילדים עם מוגבלויות אחרות?

כוכי כהן: היתה כאן ילדה עם תסמונת דאון שלמדה בכיתה רגילה.

כוכי כהן: יש פה ילד עם תסמונת דאון שנמצא בכיתה מקדמת, שזה גם שילוב.

כוכי כהן: יש פה כיתה מקדמת של 10 ילדים ויש פה ילד עם תסמונת דאון שמשולב בתוך בית-הספר.

כוכי כהן: יש גם ילדים עם PDD ו-ADHD, זה דברים שיש בעוד בתי-ספר אבל באופן מוצהר יש לנו בערך 6-7 ילדים ששייכים לחינוך המיוחד.

מלכי איציק: אני רוצה להבהיר מי הם הילדים המשולבים כי זה עניין עקרוני מאוד.

מלכי איציק: הבג"ץ, וגם התיקון של חוק החינוך המיוחד, מיועד לילדים שהם פרופר חינוך מיוחד.

מלכי איציק: ילדים עם לקויות למידה קלות וילדים שיש להם ADHD הם לא חינוך מיוחד.

מלכי איציק: הבעיה היא שיש כאן בלבול.

מלכי איציק: הם שייכים לחינוך הרגיל, יש להם קשיים ותפקידו של החינוך הרגיל לטפל בהם.

מלכי איציק: הם לא ילדים שעברו ועדות השמה, הם לא ילדים שהתכוונו להכניס אותם לבתי-ספר לחינוך מיוחד.

מלכי איציק: לא עבורם נחקק התיקון בחוק.

אילן שלגי: למה הם שם?

אילן שלגי: כדי למלא כיתות?

מלכי איציק: הבן שלי במשך תקופה מסוימת היה בכיתות מקדמות.

מלכי איציק: פעמים רבות מכניסים לכיתות המקדמות ילדים שיש להם בעצם פיגור סביבתי, שההורים לא מסוגלים לצ'פר אותם.

מלכי איציק: זה לא סוד שלמשל בצפון תל-אביב אין כיתות חינוך מיוחד של לקויי למידה ודברים כאלה כי ההורים מסוגלים לטפח את הילדים.

מלכי איציק: לעומת זה במקומות שההורים לא מסוגלים לטפח את הילדים וכאשר לבתי-הספר בחינוך הרגיל אין משאבים לטפח את הילדים הללו אז המנהלים, בצר להם, באין להם אפשרות לחזק את הילדים מכניסים אותם לכיתות קטנות.

מלכי איציק: בכיתות קטנות לצערי הרב בדרך כלל – אני לא יודעת איך זה בבית-הספר כאן – בעצם מוציאים את הילדים מהכיתות ולא מקדמים אותם.

מלכי איציק: ומה יוצא מזה?

מלכי איציק: פשוט מוציאים אותם מהמערכת.

מלכי איציק: הבן שלי ישב בכיתה של לקויות למידה.

מלכי איציק: כאב לי הלב לראות את הילדים האלה, מה הם עושים שם בכלל.

מלכי איציק: מקבצים אותם בכיתה, למשל ילדים מיהוד, מגבעת שמואל, ממזור ומכל מיני מקומות, מוציאים אותם מהסביבה הטבעית שלהם אבל הם לא ילדים של החינוך המיוחד.

מלכי איציק: אנחנו מתבלבלים, לא עבורם החוק.

מלכי איציק: החוק הוא עבור הילדים שהם פרופר חינוך מיוחד.

מלכי איציק: הוא עבור הילדים האוטיסטים, הוא עבור ילדי תסמונת דאון.

מלכי איציק: את אומרת למשל שילד עם תסמונת דאון יושב כאן בכיתה מקדמת.

אילן שלגי: ילדים מגיעים לשם בלי ועדות השמה?

מלכי איציק: כן, בוודאי.

אילן שלגי: הרי אנשי מקצוע אמורים לשייך אותם לשם.

ענבל גבריאלי: בוועדת השמה אומרים להורה: אתה רוצה לשלב, תשלב אבל אנחנו לא נותנים כלום.

מלכי איציק: בוועדת השמה אומרים להורים: אין לנו משאבים לעזור לכם.

מלכי איציק: אם תכניסו את הילד שלכם לחינוך המיוחד נוכל לעזור לכם.

מלכי איציק: הורים שאין להם משאבים מסכימים לכך.

מלכי איציק: אבל גם הרבה כסף של מתי"א הולך לא לילדים שעברו ועדות השמה אלא לילדים שבתי-הספר ממליצים עליהם, כשבית-הספר אומר שקשה לילד.

מלכי איציק: בארץ מכניסים ילד עם תסמונת דאון לכיתות מקדמות.

מלכי איציק: בעולם ילדים כאלה משתלבים בכיתות רגילות.

מלכי איציק: בארץ רק 8% מילדי תסמונת דאון משולבים.

מלכי איציק: בעולם במקומות נאורים 80% מהילדים האלה משולבים.

אילן שלגי: כשאת אומרת "בעולם", למה את מתכוונת?

אילן שלגי: לבריטניה, לגרמניה?

מאיר שני: שבדיה, בריטניה, גרמניה, אוסטרליה.

מאיר שני: יש לנו נתונים רבים בתחום הזה.

מאיר שני: בעולם היום החינוך המיוחד הוא החריג.

מאיר שני: יש ילדים שרמת ההפרעה אצלם היא כל-כך גבוהה שהם צריכים להיות בחינוך המיוחד אבל הם החריגים.

מאיר שני: הילדים "הרגילים" לומדים בכיתות רגילות משולבות, וזה כולל את כל הפיגורים למיניהם.

מאיר שני: אני יכול לתת לך על זה נתונים רבים.

מרגלית תירוש: לגל בכר יש שני ילדים אוטיסטים והיא יכולה לתאר את שני צדי המתרס.

גל בכר: השאלה ראשונה שלך היתה על הסקלה של הילדים.

גל בכר: אולי בגלל שלי יש שני ילדים אוטיסטים אז אני יכולה לענות.

גל בכר: משרד החינוך טוען לא אחת שההורים הם מין מיסיונרים לנושא.

גל בכר: הילד הצעיר יותר שלי הוא בן 11.

גל בכר: אנחנו אבחנו אותו מוקדם יותר מן הסתם בגלל שהיה לו כבר אח גדול יותר וזה היתרון שיש לו בתור אח שני אוטיסט.

גל בכר: אבחנו אותו מוקדם מאוד והתחלנו לטפל בו מוקדם מאוד בגישה ההתנהגותית.

גל בכר: על-פי המדיניות של הגישה הזאת ילדים אוטיסטים מחקים בצורה לקויה ילדים אחרים, לכן מוקד העניין הוא חיקוי, חיקוי, חיקוי ועוד חיקוי.

גל בכר: הוא ילד שהיה בתפקוד נמוך והיום הוא בכיתה ה'.

גל בכר: אני מצטערת נורא שאתם לא יכולים לראות את הקלטת.

גל בכר: הייתם יכולים לראות איך הוא משתתף בשיעור במדעים ובשיעור בגיאוגרפיה ואיך המורה מנתבת את השיעור כדי שהיא תוכל לשאול אותו שאלות וכדי שהוא יצביע ויענה.

גל בכר: לא הייתם רואים שהוא שונה מיתר ילדי הכיתה למרות שהוא ילד אוטיסט.

גל בכר: אני מתעקשת על המילה הזאת כי היא לא מילת גנאי.

גל בכר: הוא ילד אוטיסט, זאת הלקות שלו.

גל בכר: אין לו יותר בעיה להשתלב מבחינה אקדמית כי אנחנו עושים הטרמה גדולה מאוד בבית אבל יש לו בעיה של קודים חברתיים ולכן אני אומרת שהוא ילד אוטיסט ואנחנו צריכים להמשיך לעבוד איתו קשה עוד הרבה שנים.

מרגלית תירוש: גל עזבה את עבודתה והפכה להיות בעצם אשת מקצוע של הילדים שלה.

מרגלית תירוש: היום הרבה ילדים מתברכים בזה.

גל בכר: אנחנו מציעים, ואני מתעקשת על כך מאוד, לא לקרוא לאנשים שמלווים את הילדים שלנו סייע או סייעת.

גל בכר: את הילדים שלי אישית תמיד ליוו, זה התחיל בסטודנטיות לחינוך מיוחד או סטודנטיות לריפוי בעיסוק או סטודנטיות לקלינאות תקשורת.

גל בכר: נכון להיום משלבות את הילד שלי מתאמות שילוב שהן מורות לחינוך מיוחד והן יהיו מיועדות להנחיית ילדים אוטיסטים שמשולבים בחינוך הרגיל.

גל בכר: דיברנו על 32 השעות שהילד לומד בבית-הספר.

גל בכר: אחרי בית-הספר יש לנו עוד עבודה לעשות איתו.

גל בכר: הרי בעצם בחינוך המיוחד הילדים לומדים עד שעה 17:00 ואילו אנחנו נדרשים לעשות את זה בבתים שלנו.

גל בכר: אצלי בבית זה עובד כך: בין 14:00-17:00 יש מתאמת שילוב נוספת שמגיעה ועובדת על הטרמה של חומרי הלמידה, על כל מה שקשור בבית-הספר.

גל בכר: הבעיה של הילדים שלנו היא שהם לא מסוגלים לקלוט כל-כך הרבה מלל ממורת כיתה שעומדת מולם ואנחנו צריכים לעשות המון עבודה בבית, של התרחקות מהילד, של להתחיל לדבר עם הילד כאשר אנחנו מסתובבים ברחבי החדר, לעבוד המון על ההקשבה שלו, לעבוד המון על הוראות, כשהוא נדרש לבצע הוראות מתוך זיכרון.

גל בכר: כל ההטרמה של מה שיבוא לו אחר-כך בכיתה, כולל חומר הלימוד שמורות הכיתה נדרשות להעביר לנו מראש כדי שאנחנו נוכל להכין את הילד, כדי שכאשר הוא ייכנס לכיתה זאת לא תהיה הפעם הראשונה שהוא שומע את חומר הלימוד.

גל בכר: אנחנו כל הזמן מנסים לשדר לילד: אתה מאוד מוצלח, אתה מאוד מצליח ואנחנו עושים את זה בכל זווית אפשרית.

גל בכר: אם זה חומר הלימוד – שבכיתה זאת לא תהיה הפעם הראשונה שהוא שומע אותו, אם זה ההתנהגות בכיתה – הצבעה, הקשבה, חיקוי של הילד שיושב לידו כשהוא עדיין לא מסוגל לשמוע את כל המלל הרב של המורה.

גל בכר: אנחנו צריכים לעשות עם הילד עבודה מאוד-מאוד יסודית.

גל בכר: אצלי בבית יש בין 14:00-17:00 מתאמת שילוב, 3 שעות שבהן אנחנו עושים הטרמה לבית-הספר, והיא לא נגמרת.

גל בכר: ואחרי כן בין 17:00-20:30 מגיעה מתאמת נוספת שצריכה להיות אחראית על הבעיות הספציפיות של הילד.

גל בכר: זה ילד שיש לו בעיה של קודים חברתיים וזה משהו שאנחנו צריכים לעשות עליו המון עבודה אקדמית בבית, המון חומרי לימוד ספציפיים משלו, המון חומרי לימוד דרך תמונות שיש בהן סיטואציות חברתיות שצריך לנתח.

גל בכר: כמו כן צריך לדאוג לשילוב גם כאשר הוא הולך לבקר אחר-הצהרים בבתיהם של אותם ילדים שלמדו איתו בבוקר.

גל בכר: כשהבן של מלכי למשל צריך ללכת לבאולינג עם כל ילדי הכיתה שלו הוא צריך אתו משלב.

רותי: אז צריך מישהו שילווה את הילד.

רותי: זה מה שקורה אצלנו.

רותי: אם יעל הולכת לחברה היא צריכה מלווה.

רותי: אני לא יכולה לשלוח אותה ככה.

גל בכר: הילד שלי "מכוסה" כל היום באנשי מקצוע שמלווים אותו, מ-8:00 בבוקר ועד 20:30 בערב, למעט שעה אחת אולי בין 13:00-14:00, והעלויות גבוהות מאוד.

גל בכר: משרד החינוך מוציא בחינוך המיוחד על הילדים האוטיסטים על שיעורים בין 8:00-17:00.

גל בכר: אצלנו זה בין 8:00-20:30 ואנחנו מגיעים ל-10,000 שקל שאנחנו משלמים מזה עשר שנים.

גל בכר: הילד שלי היום הוא כמעט בן 12 והוא התחיל את הטיפול שלו כשהוא היה בן שנה ו-10 חודשים.

גל בכר: מזה 10 שנים אנחנו מוציאים על הטיפול בילד הזה לכל הפחות 10,000 שקלים בחודש.

גל בכר: אבל הילד שלי נמצא בתפקוד גבוה מאוד, למרות שכולם אמרו: את משוגעת, מה את עושה לו?

גל בכר: המקום שלו לא שם.

גל בכר: פעם אחת כשהוא היה בן 4.5 נכנעתי והכנסתי אותו לגן חינוך מיוחד.

גל בכר: חודשיים אחרי זה הוצאתי אותו משם והייתי צריכה לשקם את ההריסות.

גל בכר: אני לימדתי אותו חיקוי, הרי אנחנו לימדנו אותו שעות על שעות, והוא הביא את כל ההתנהגויות של הילדים האוטיסטים שהוא ראה מסביבו, וזה לא נכון.

גל בכר: אמרתי: מספיק יש לו אחד בבית, וגם האחד הזה צריך ללמוד.

גל בכר: גם שם אני משלבת אותו עם הפיגור הקל כי הוא צריך להתקדם והילדים האוטיסטים לא מסוגלים לתרום לו.

מאיר שני: למי שאין כסף, המשפחה נהרסת.

מאיר שני: על מי זה נופל?

מאיר שני: על המדינה.

מאיר שני: האישה לא עובדת וגם הבעל לא עובד.

מאיר שני: מה זה אומר?

מאיר שני: פחות תפוקה לאומית.

מאיר שני: בחלק מהמקרים האחים יוצאים בעייתיים.

מאיר שני: על מי זה נופל?

מאיר שני: על המדינה.

מאיר שני: זאת אומרת, יש פה רמת טמטום בדרגות גבוהות מאוד.

אביאל אהרון: איפה הבעיה, במשרד החינוך?

מאיר שני: הבעיה היא בגדול בממשלה.

מאיר שני: הכול מתחיל בממשלה.

ענבל גבריאלי: אני מצטערת, אני אומרת לכם חד-משמעית שהכסף נמצא במשרד החינוך.

ענבל גבריאלי: אין כאן בעיה של האוצר.

ענבל גבריאלי: יש כאן בעיה של המדיניות במשרד החינוך.

אבי: הם צריכים להיערך אחרת.

ענבל גבריאלי: לא להיערך אחרת אלא לשנות, לפתוח את הראש ולהבין שזה לא דבר רע.

ענבל גבריאלי: לומר את המילה "אוטיזם" בקול רם, לראות שילדים יכולים לתפקד בצורה נורמלית, בצורה שאיננה חריגה.

ענבל גבריאלי: על-פי מה ששמעתי מהורים הבעיה היא בוועדות ההשמה.

גל בכר: אני דווקא מתעקשת עליה.

רותי: יש כאלה שמתביישים.

ענבל גבריאלי: יש טענה כלפי ההורים שהם מתביישים, שהם לא רוצים את הסטיגמה על הילד, שהוא בחינוך מיוחד, ובגלל זה מתעקשים למרות שזה לא מתאים לו.

ענבל גבריאלי: יש לנו כאן שתי דוגמאות, של גל ושל מלכי, שהילדים שלהן בשלבים מסוימים היו בחינוך המיוחד.

ענבל גבריאלי: אני תמיד נותנת דוגמה, כשעבדתי באיזה מקום לבוס שלי נולד ילד אוטיסט.

ענבל גבריאלי: היום הוא בן 11 ולא יעלה על דל מחשבתך שעומד מולך ילד אוטיסט.

ענבל גבריאלי: ילד מדהים, אינטליגנטי, שיושב ומשחק שחמט.

גל בכר: חבל שלא ראיתם את הקלטת.

מרגלית תירוש: חשוב לי שתשמעו מכתב שהמנהלת של אורן כתבה.

ענבל פוגל: בהקשר למה שאת אומרת, זה פשוט מדהים.

ענבל פוגל: אין ספק שזה עושה נפלאות לילדה, לפחות בכיתה שלי, אבל מבחינת היחס של הילדים האחרים אפשר לראות את הסובלנות שלהם, את הסבלנות שלהם איתה, את העזרה ההדדית, לאו דווקא אליה, את האווירה הזאת שנוצרה בכיתה.

ענבל פוגל: אם תוכלו לעבור ולשאול את הילדים בהפסקה, ברור להם שלכל אחד יש איזה קושי ובחיים אנחנו לא נצחק מקושי של ילד אחר.

ענבל פוגל: הם כל-כך מודעים.

ענבל פוגל: ילד יכול לבוא ולהגיד לי: אני רוצה לספר לכיתה על הקושי שלי, שאני צריך להתגבר על הכעס.

ענבל פוגל: זאת אומרת, הילדים נתרמים מאוד מהשילוב הזה, גם בינם לבין יעל וגם בינם לבין עצמם.

ענבל פוגל: הרי לכל אחד מאיתנו יש איזה קושי.

ענבל פוגל: הם כל-כך מודעים לקושי שלהם עצמם, לעזרה לחברים, לסבלנות.

ענבל פוגל: זה פשוט מדהים.

ענבל פוגל: אם היא תעשה משהו מוזר הם יסתכלו עליי וימשיכו בענייניהם או שילד אחד יעזור לה למצוא.

ענבל פוגל: לא יהפוך את הכיתה, לא יהפוך עולמות אלא יעשה את זה בטבעיות.

ענבל פוגל: כשהיא עושה משהו ואני עוברת לידה כל הילדים מתעלמים ממה שקורה, יודעים להתעלם, יודעים להסתובב אליי, להמשיך להקשיב.

ענבל פוגל: אם היא עושה משהו שהוא קצת מסוכן אני יכולה לפעמים לשלוח מישהו לבדוק.

ענבל פוגל: פשוט מקסים לראות איך ילדים בכיתה ב' כל-כך מודעים.

אילן שלגי: כשהייתי בבית-ספר יסודי, מכיתה א' ועד ח' היתה איתנו בכיתה ילדה שהיה לה פיגור שכלי וגופה היה מעוות.

אילן שלגי: היא היתה לכולנו כמו אחות, כולנו טיפלנו בה.

ענבל גבריאלי: לפי מה שראינו, ההתנהגות של הילדים בכיתה היתה מופתית.

ענבל גבריאלי: אני מסתובבת בבתי-ספר, לא ראיתי דבר כזה.

ענבל גבריאלי: אני בטוחה שזה לא בגלל הביקור שלנו.

רותי: בכיתה שלי יש ילד שהוא מגמגם כבד מאוד.

רותי: למרות זה הוא משתתף בשיעורים, הוא מצביע בביטחון והילדים פשוט למדו לחכות עד שהוא יגמור את המשפט שלו.

רותי: אין לו שום בעיה להצביע.

רותי: אמא שלו נורא דאגה כשהוא נכנס לכיתה אבל מדהים לראות איך הוא מתפקד.

מאיר שני: אילו היתה לנו כיתה למגמגמים, מה היה יוצא ממנו?

כוכי כהן: אנחנו עוסקים כאן עכשיו בשני מקרים של הצלחות, ונעים לשמוע.

כוכי כהן: אני מחוברת מאוד אל הקו הזה שאתה מוביל.

כוכי כהן: אני חושבת ששילוב של חריג בחברה יכול רק להעלות את הרגישויות החברתיות שחסרות לנו.

כוכי כהן: ענבל פוגל סיפרה מה זה עשה לכיתה.

כוכי כהן: אין ספק בכלל שהיכולת שלנו להכיל את החריג היא היכולת שלנו להכיל את החריגות שבתוכנו, ולא נפתח כאן את הנושא הזה.

כוכי כהן: החרדות שלי לשלב את הילדים האלה בבית-הספר לא נובעים מחוסר רצון לשלב.

כוכי כהן: אני חושבת שהעובדה שאתה כמנהל בית-ספר מרגיש כל-כך לבד זה דבר שמשתק, למרות שבית-הספר הזה הוא באמת בית-ספר עם חזון, בית-ספר לא רגיל.

כוכי כהן: באים לכאן ילדים מכל רחבי העיר שבוחרים את החינוך הזה, חינוך דתי סבלני.

כוכי כהן: ההישגיות הלימודית היא חשובה אבל היא לא הכי חשובה.

כוכי כהן: נושא של ערכים ובית-חינוך – כאן זה "על השולחן".

כוכי כהן: אנחנו אומרים להורה שרוצה את ההישגים הלימודיים בראש סולם העדיפויות: לא כאן.

כוכי כהן: מבחני המיצ"ב הוכיחו כאן רמת הישגים מעל הממוצע אבל בראש סולם העדיפויות של בית-הספר עומד הנושא הערכי.

כוכי כהן: אני אומרת כאן באופן אישי, קשה לי לשלב למרות שבבית-הספר הזה ועד ההורים גובה שכר לימוד שמאפשר ללמד עוד שעות ועוד סיוע ועוד הוראה מתקנת.

כוכי כהן: ולמרות זאת, קשה לנו.

כוכי כהן: קשה לנו ברמה שאני מרגישה שאני משלמת מחיר אישי מאוד כבד כדי להצליח בבית-הספר הזה.

רותי סיון: מה היית צריכה?

כוכי כהן: אנחנו מדברים עכשיו על שני מקרים של הצלחה.

כוכי כהן: מבחינתי יעל זה זכות, בית-הספר קיבל מתנה.

כוכי כהן: עשיתי ישיבת סיכום בשני הצוותים של כיתות ב' והמורים אמרו שהם נהנים יותר ללמד בכיתה הזאת.

כוכי כהן: ולמה?

כוכי כהן: בגלל יעל.

כוכי כהן: הם אמרו לי: נתת לנו מתנה.

כוכי כהן: לא רק המחנכת אלא כל הצוות החינוכי.

מאיר שני: זאת התיזה שאני מוביל.

אילן שלגי: כמה מורים בנוסף לענבל פוגל נכנסים לכיתה הזאת?

כוכי כהן: מכיוון שבית-הספר הזה נותן דגש מיוחד על כל הצד היצירתי אז תחומי הלימוד המגוונים כאן הם רבים.

כוכי כהן: בכיתה ב' – אני לא רואה את זה כדבר כל-כך חיובי – יש 12 מורים שונים: של אמנות, מוסיקה, דרמה, מדעים, בעלי חיים, חשבון וכולי.

מאיר שני: זה בית-ספר על-אזורי.

כוכי כהן: בגלל המגמה שהוביל משרד החינוך להתמקצעות בחשבון אז יש גם מורה לחשבון.

כוכי כהן: יש פה צוות גדול מאוד של מורים, שאנחנו מנסים לצמצם אותו בגיל הרך.

כוכי כהן: בכיתה ו' יש כבר 15 מורים שונים.

כוכי כהן: הילדים כאן לומדים 44 שעות בשבוע, מסיימים ב-15:15, זה יום לימודים ארוך בזכות השעות שמממנים ההורים.

כוכי כהן: קודם כול, אני מברכת מאוד על היוזמה שלכם לבוא ולראות, אני באמת-באמת מברכת על זה.

כוכי כהן: אשמח לבוא ולדבר בוועדת דברת, אני חושבת שיש לי הרבה מה לומר בתור מנהלת בית-ספר שמצליח בחינוך.

כוכי כהן: מה שראיתם בכיתה, האקלים – זה האקלים הבית-ספרי.

כוכי כהן: לא היתה פה הצגה.

כוכי כהן: זה הילדים, אלה הכיתות וכך לומדים כאן, עם המון כבוד והמון דרך-ארץ.

מאיר שני: זה עולה הרבה כסף להורים.

מאיר שני: אי אפשר לעשות את זה היום באופקים או בשדרות.

כוכי כהן: אני רוצה להגיד לך שאם היה לי "קרן קרב" בתוך בית-ספר שכונתי אז הייתי יכולה פחות או יותר להרים אותה רמה של לימודים.

מאיר שני: אבל אין "קרן קרב" לכל המדינה.

כוכי כהן: ההורים כאן מממנים משהו שבבית-ספר בשכונה אולי הם היו מקבלים בחינם.

כוכי כהן: משלמים כאן 450 שקל בחודש פר ילד.

כוכי כהן: יש גם 30 ילדים שלא משלמים בכלל ובית-הספר מקבל אותם.

כוכי כהן: בקהילה האתיופית יצא שֵם לבית-הספר שכדאי לבוא רק לכאן.

כוכי כהן: אתה שואל הורים: למה אתם לא הולכים לבית-ספר ליד הבית?

כוכי כהן: והם אומרים: אמרו לנו ללכת רק לכאן.

מאיר שני: אתם בוחרים את התלמידים או ההורים בוחרים?

כוכי כהן: יש צוות קבלה שמורכב מהנהלת בית-הספר ומההורים.

כוכי כהן: אנחנו מחויבים לקבל בבית-הספר את כל התושבים שנמצאים בשכונה, ובדרך כלל הם גם לא משלמים שכר לימוד.

כוכי כהן: לפעמים יש סיבות לכך.

כוכי כהן: מכיוון שבית-הספר הזה נותן הרבה הוא לא יכול להכיל כאן אנשים שמראש באים ואומרים: אנחנו לא יכולים לשלם, אבל מי שמתעקש על החינוך הזה, לא כדי לנצל את הרשויות ולהיכנס לבית-ספר טוב אלא באמת מאמין בבית-הספר אז גם אם הוא ישלם 100-200 שקלים בחודש הוא יכנס וילמד כאן.

כוכי כהן: דרך אגב, בעיני כשאדם משלם בשביל חינוך, הרבה פעמים ההתייחסות שלו למערכת שונה.

כוכי כהן: אני רואה משפחות במצב כלכלי בינוני ומטה שאומרות: פה ילדינו ילמדו, אנחנו רוצות לשלם.

כוכי כהן: יש בזה גם שינוי בהתייחסות לבית-הספר.

כוכי כהן: התחלתי לומר שיש כאן כיתות בהן אנחנו משלבים ילדים שלא צריכים ועדת השמה, מקרים גבוליים.

כוכי כהן: שם אנחנו נופלים בגדול.

כוכי כהן: בכיתה ו' יש 5-6 ילדים עם רמת פגיעות גבוהה מבחינה רגשית – ילדים היפראקטיבים, או מספר גדול של ילדים להורים גרושים, אמא שעוזבת את הבית ומשאירה 5 ילדים עם האבא, ילד שבא לבית-הספר עם בעיות רגשיות ש"חבל על הזמן".

כוכי כהן: זה קשה לנו מאוד.

כוכי כהן: לא עם יעל אני מתמוטטת ולא עם הילד עם תסמונת דאון.

כוכי כהן: דרך אגב, הכיתה המקדמת הגיעה אלינו השנה עם הילד, לא אנחנו הכנסנו אותו לכיתה מקדמת.

כוכי כהן: הילדה עם תסמונת דאון שהיתה לנו לפניו למדה בכיתה רגילה.

כוכי כהן: אם אתם קשובים ורוצים באמת לשמוע איפה קשה – לפי דעתי בנושא שילוב ילדים חריגים – לכו על זה בהכנה רצינית של המערכת ושל המורים.

כוכי כהן: זה יעשה לנו רק טוב.

כוכי כהן: אבל המקום שקשה לנו באמת זה איפה שהילד לא מאובחן ולא זכאי.

כוכי כהן: אתה לא מקבל סיוע, אתה לא מקבל כלום.

כוכי כהן: בבית-הספר הזה לומדים 25 ילדים בכיתה לכל היותר.

כוכי כהן: בבית-הספר הזה יש כיתות קטנות ביחס לבתי-ספר אחרים וזה עדיין קשה לנו.

כוכי כהן: אם אני מאבדת כוחות ואנרגיה, זה שם.

כוכי כהן: אנחנו עושים הכול, הכול כדי שהם יצליחו אבל אני חושבת שבהכשרה של המורים לא תמיד יש לנו את הכלים.

כוכי כהן: דרך אגב, ענבל פוגל במקרה למדה חינוך מיוחד וזה גם חלק מסוד ההצלחה שלה כי היא יודעת כיצד לגשת.

כוכי כהן: מורה שלמד חינוך רגיל לא תמיד יידע לגשת.

כוכי כהן: אני לא יודעת מה יהיה בכיתות ג' ו-ד'.

מלכי איציק: אני חייבת להתייחס למשהו חשוב מאוד שהיא אמרה, וזה מתקשר למה שאמר יושב-ראש ועד ההורים.

מלכי איציק: הקושי הגדול של מערכת החינוך כרגע הוא לא ילדי החינוך המיוחד.

מלכי איציק: הקושי העיקרי הוא עם הילדים המופרעים, האנרגטיים, ההיפראקטיביים שנמצאים בתוך המערכת, הילדים שיש להם בעיות במשפחה בגלל שההורים גרושים או בגלל כל מיני דברים, זה הבעיה של המערכת.

מלכי איציק: תהיה טעות להשליך את זה על חוק החינוך המיוחד.

מלכי איציק: יש כאן שני דברים שונים.

מלכי איציק: יש לנו ויכוח עם הבג"ץ שהגישו חברי הכנסת הרצוג וארדן משום שהם לקחו את העניין למקום של הבעיות האלה, שהן בעיות כבדות מאוד אבל מערכת החינוך הרגיל צריכה לפתור אותן.

מלכי איציק: אי אפשר לקחת ולהפיל הכול על החינוך המיוחד.

מלכי איציק: צריך לעשות כאן הפרדה ברורה בין שני דברים.

מלכי איציק: מה שהיא אמרה זה מה שאנחנו שומעים פעמים רבות.

מלכי איציק: המורים מתקשים להתמודד עם ילדים שהם לא מסוגלים להשתלט עליהם, מה גם שלא נותנים להם די הכשרה איך לנהל כיתה כשיש בה ילד מפריע.

מלכי איציק: אבל זה סיפור אחר.

מלכי איציק: זה לא החוק שאנחנו מדברים עליו.

מלכי איציק: היא ציינה בעיה קשה מאוד במערכת החינוך.

מלכי איציק: אני רוצה להגיד שגם ילד של חינוך מיוחד כשמכניסים אותו לכיתה ולא נותנים לו את התמיכה זה קשה.

מלכי איציק: אבל אנחנו מדברים כאן על שני נושאים שצריך למתוח ביניהם קו.

מלכי איציק: הבעיה שאת נוגעת בה היא בעיה שאתם צריכים לטפל בה, איך עוזרים להורים לטפל בילדים שקשה להם, הילדים הרגילים.

מלכי איציק: החוק שלנו הוא על הילדים המיוחדים, שזה פרשה בפני עצמה.

גל בכר: מה שאמרת חשוב לי מאוד, מה יהיה בכיתות ג' ד' ו-ה'.

גל בכר: אני לא הסכמתי שמורות של חינוך מיוחד יטפלו בילד שלי.

גל בכר: פעם אחת נכנסה מדריכה מהחינוך המיוחד ואמרתי לה: אני לא אשלח את הילד לבית-הספר בימים שאת מגיעה, כי היא כל-כך הזיקה במעט שהיא עשתה.

גל בכר: מה שהילדים שלנו צריכים זה מורות שיודעות ניהול כיתה.

גל בכר: המורה שראינו היום יודעת ניהול כיתה אבל לא כל מורה בחינוך מיוחד יודעת לנהל כיתה כמוה.

גל בכר: זה סוד ההצלחה.

גל בכר: הילדים שלנו צריכים אנשים שמנתחים התנהגות.

גל בכר: ענבל פוגל יודעת ולכן היא הצליחה להשתלט על הכיתה.

גל בכר: בגלל שיש לי ילד גם בחינוך הרגיל וגם בחינוך המיוחד אני אומרת לכם שמה שקרה לחינוך המיוחד הוא שאין לו אתגר.

גל בכר: כל האנשים המאותגרים משום מה נמצאים היום בחינוך הרגיל ומהחינוך המיוחד נעלם האתגר.

גל בכר: בחינוך המיוחד לא מאמינים מספיק בילדים, הם לא בודקים את עצמם ולכן הם לא מאמינים בילדים.

גל בכר: אני שואלת מנהלי בית-ספר של חינוך מיוחד: על סמך מה אתם אומרים שאתם מצליחים?

גל בכר: האם בדקתם את עצמכם?

גל בכר: מה קרה לילדים שלומדים שם, איפה הם היו ואיפה הם נמצאים היום?

גל בכר: מה זה כל התרופות הפסיכיאטריות שאני רואה בגיל 11, 12 ו-13, זה הצלחה שלכם?

גל בכר: איפה האתגר?

גל בכר: האתגר הוא בחינוך הרגיל.

גל בכר: משהו נורא רע קורה לחינוך המיוחד ואף אחד לא נותן עליו את הדעת.

גל בכר: פרופ' מלכה מרגלית כתבה דוח פנטסטי והראתה מה קורה לחינוך המיוחד, שהוא התפוגג.

רותי: אני מצטרפת לכל מילה שהיא אומרת.

רותי: אני אומרת כמורה בחינוך הרגיל, תראו אילו אתגרים עומדים בפניי בתוך הכיתה.

רותי: לפעמים יש ילדים שהם מאוד גבוליים וצריך לדעת להמשיך לנהל את הכיתה ולהגיע להישגים בכל הרמות.

מרגלית תירוש: אני רוצה להודות קודם כל לרותי ואבי על החשיפה ולכוכי כהן ולענבל פוגל על האירוח.

מרגלית תירוש: פשוט מרגש.

מרגלית תירוש: אנחנו מחזיקים אצבעות ואנחנו נעשה כל מה שאנחנו יכולים כדי לעזור לבית-הספר.

כוכי כהן: אני מזמינה אתכם לבית-הספר הזה, לא רק בקטע של שילוב ילדים אוטיסטים, לבוא ולראות יום רגיל בבית-ספר כדגם שיכול להיות בבתי-ספר אחרים ברחבי הארץ.

כוכי כהן: תודה רבה.