ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 171, 2004-02-16 09:00

אילן שלגי: בוקר טוב, נא לשבת.

אילן שלגי: אני מתנצל בשם חברי הכנסת, שלא רגילים להגיע לבניין בשעה כזאת.

אילן שלגי: יש כאן ייצוג נכבד לג'וינט בראשות מר אמנון מנטבר, ידידי משכבר הימים.

אילן שלגי: אשמח אם תציג מי הגיע, ואחר כך גם נלמד מה הג'וינט בישראל עושה מאז 1914.

ארנון מנטבר: אני ארנון מנטבר, נמצאים כאן ד"ר רמי סולימני – מנהל אגף חינוך ונוער ומשנה למנכ"ל אשלים.

איטה שחר: אני סגנית של רמי סולימני וראש תחום נוער באשלים.

אילן שלגי: שמעתי קצת על אשלים.

רומן גרביץ: אני עובד בג'וינט.

אופיר בן נתן: אני עובד עם אמנון מנטבר.

חיים פקטור: אני סמנכ"ל הג'וינט.

יוסי לוי: אני ד"ר יוסי לוי, יועץ הוועדה.

גדעון בן דרור: אני יועץ הוועדה.

גד אביקסיס: אני סמנכ"ל בכיר במשרד החינוך.

איציק זהבי: אני ראש תחום השכלה ומידע באגף חינוך ונוער בג'וינט.

אלישבע בראון-לפידות: אני דוברת ג'וינט ישראל.

ענת פנסו: אני אחראית על תכניות.

אילן שלגי: ראשית, הג'וינט הוא מוסד חשוב, נכבד וותיק.

אילן שלגי: אתם גם עוסקים הרבה מאוד בחינוך, ואולי בעיקר בזה, ואנחנו רוצים להכיר ולראות עד כמה אפשר לשתף פעולה.

ארנון מנטבר: אנחנו לא עוסקים רק בחינוך.

ארנון מנטבר: ההיסטוריה של הג'וינט, חוץ מזה שהוא הוקם ב-1914 לעזור ליישוב במלחמת העולם הראשונה ומעולם לא עזב את הארץ, קשורה מאוד לנושא הזקנה בישראל.

ארנון מנטבר: בשנים 1948-1970 טיפלנו בכל הזקנים, בעיקר העולים והקבוצות החלשות.

ארנון מנטבר: אתה ודאי זוכר את מלב"ן; הוא היה של הג'וינט, במעטפת אחרת.

ארנון מנטבר: ב-1970 שינינו את דרך הפעולה שלנו והתחלנו לפעול בצורה של פיתוח שירותים.

ארנון מנטבר: כפי שמוצג בשקף הראשון, בשנת 1914 היה פה סיוע לבני היישוב במצוקה.

ארנון מנטבר: לא יודעים שבשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה הג'וינט מימן את ההעפלה ואת הבריחה בסכומים גבוהים מאוד: 70%-80% מההעפלה והבריחה.

ארנון מנטבר: הוא גם פעל בארץ בצורות שונות:

ארנון מנטבר: הקמת עמותות ליתומים, פעילות באוניברסיטה העברית ועוד.

ארנון מנטבר: בשנת 1948, על פי בקשת ממשלת ישראל, אנחנו מפעילים את מוסדות מלב"ן – הטיפול בקשישים.

ארנון מנטבר: בשנות השבעים הייתה יציאה ממלב"ן, כי המערכת הפילנתרופית הבינה שהיא לא יכולה להרים שירות במדינה עצמאית, זאת אחריות המדינה.

ארנון מנטבר: המדינה מבקשת שלא נצא מתחום זקנה, ואנחנו מקימים בשם אש"ל – שותפות בינינו לבין ממשלה בנושא של פיתוח שירותים לזקנים.

ארנון מנטבר: אז זה היה דבר לא ברור: מה זה פיתוח שירותים לזקנים?

ארנון מנטבר: כמו כן הוקם מכון ברוקדייל.

אילן שלגי: בוקר טוב, יוסי, בבקשה.

יוסי שריד: ביקשתי מאה פעמים לא לקבוע ישיבות ל-08:30.

יוסי שריד: לכן גם אין חברי כנסת.

אילן שלגי: נראה כמה חברים יצטרפו בשעה 09:00.

יוסי שריד: אתה ואני, אלה יצטרפו.

אילן שלגי: כבר התנצלתי בפתיחה, היום גם היינו צריכים לכלול שלוש ישיבות.

ארנון מנטבר: יש גם משקל איכותי לחברי הכנסת.

יוסי שריד: ודאי.

יוסי שריד: על איכות כבר שנים לא מדברים בבית הזה.

אילן שלגי: גם נאלצנו לדחוס שלוש ישיבות להיום.

אילן שלגי: מחר אני בין הדוברים בכנס בבאר שבע לשלום הילד.

אילן שלגי: לכן מחר בבוקר אני לא יכול לקיים ישיבה.

אילן שלגי: הבוקר נאלצנו לקבוע שלוש ישיבות.

אילן שלגי: נמשיך.

ארנון מנטבר: אני לא צריך לחזור על ההיסטוריה לחבר הכנסת שריד, הוא מכיר אותה.

ארנון מנטבר: ב-1996, לאור ההצלחה של פיתוח השירותים לזקנים באמצעות אש"ל – וכאמור, אנחנו עוסקים בפיתוח שירותים, אנחנו לא מחליפים שום גורם ממשלתי או מקומי במתן שירותים; פעם עסקנו במתן שירותים, כשהיה מלב"ן.

יהודית גידלי: מה השם המלא של המוסד?

ארנון מנטבר: מוסדות לטיפול בעולים נחשלים.

אילן שלגי: אז יצאו מנקודת ההנחה שהעולים לא מבינים את ראשי התיבות.

ארנון מנטבר: קראו להם נחשלים, מי שזוכר את ההיסטוריה יודע שכך נקראו המוסדות.

ארנון מנטבר: בכל אופן, ב-1996 הוקמה שותפות בהיקף גדול בהרבה מהבחינה הכספית, שנקראת אשלים.

ארנון מנטבר: אני רוצה לומר כמה דברים על דרך הפעולה שלנו, כדי שהדברים יהיו יותר ברורים.

ארנון מנטבר: כאמור, אנחנו ממוקדים בקבוצות הכי חלשות: קשישים, ילדים ונוער בסיכון, עולים – בעיקר עולים מחבר העמים שלא מצליחים להיקלט, אתיופים, בוכרים, קווקזים – אנחנו מחפשים תמיד את הקבוצות החלשות ביותר.

ארנון מנטבר: הקבוצה הרביעית היא נכים.

ארנון מנטבר: נוסף על כך אנחנו פועלים בנושא של התנדבות, פילנתרופיה ופיתוח מנהיגות, גם מקצועית וגם מתנדבת – בהנחה שאלה יכולים לבוא יבואו לטובת הקבוצות החלשות בצורות שונות – כולל פעילות עם הממשלה והרשויות המקומיות בהכשרה ובניהול של מי שעוסקים בנושאים הללו.

ארנון מנטבר: אנחנו לא באים להחליף עמותה שעוסקת ב-100-150 ילדים.

ארנון מנטבר: זה חשוב מאוד, אנחנו מאוד מעריכים את זה והקמנו הרבה עמותות בישראל – איל"ן, אקי"ם ועוד – ויצאנו מזה.

ארנון מנטבר: עקרונות הפעולה שלנו הם לנסות לזהות בעיה ברמה הלאומית, ואחר כך אנחנו משתדלים למצוא פתרונות מקצועיים חדשניים, וגם יכול להיות פתרון שנשנה את ההיקף שלו – תמיד בשותפות עם הממשלה, הרשויות המקומיות והעמותות.

ארנון מנטבר: אנחנו מחפשים השפעה מערכתית ואחר כך fazing out.

ארנון מנטבר: כלומר אנחנו לא נשארים בשירות לאורך זמן.

ארנון מנטבר: אנחנו הקמנו את המתנ"סים.

ארנון מנטבר: פעם היו שניים, היום יש מאות רבות של מתנ"סים.

ארנון מנטבר: אנחנו נמצאים שם ונעשה אתם שותפויות בנושאים מסוימים – כפי שציינתי קודם.

ארנון מנטבר: קצת על היקף הפעולה שלנו: הנתונים המוצגים בשקף הם במיליוני דולרים.

ארנון מנטבר: כמו שאתם רואים, התקציב הרגיל שלנו מורכב משלושה סוגים: מתקציב גמיש, תקציב של תרומות מיועדות מחוץ-לארץ ותקציב של שותפים.

ארנון מנטבר: בשנת 2004 התקציב יהיה 91 מיליון דולר.

ארנון מנטבר: בשנים 2002-2003 היה לנו תקציב נוסף לחירום, וזה הסתיים.

ארנון מנטבר: אני לא חושב שבחינוך מצב החירום הסתיים, אבל לא הצלחנו לשכנע את המערכת לגייס את הכסף לתחום הזה.

ארנון מנטבר: לדעתי זה גרם לפגיעה לא מבוטלת בכל מיני מקומות, כי נכנסנו אליהם עם כספי חירום ואחרי כן נאלצנו לבטל כל מיני פעילויות, שמאוד עזרו, בעיקר לקבוצות החלשות.

ארנון מנטבר: מר גד אביקסיס יכול לומר כמה דברים על כך, הוא מכיר את העניין.

ארנון מנטבר: הנתונים הם פשוט כדי לתת חלוקה של התקציב לתחומים העיקריים.

ארנון מנטבר: נושא הקשישים עדיין מוביל אצלנו, ואני מקווה שהוא ימשיך להיות נושא משמעותי כי יש הרבה צרכים בתחום הזה.

ארנון מנטבר: תחום הילדים והנוער תופס תאוצה גדולה מאוד, ומתחיל לסגור את הפער עם נושא הקשישים.

ארנון מנטבר: בשנת 2004 נשקיע כ-32 מיליון דולר בתחום הזה.

ארנון מנטבר: תחום העולים – בעיקר העולים שציינתי: אתיופים, קווקזים, קבוצות חלשות של רוסים – הוא התחום השלישי.

ארנון מנטבר: בנושא הנכים הסכומים קטנים, אבל הפעולה שאנחנו עושים חשובה מאוד.

ארנון מנטבר: גם התקציבים שלנו להתנדבות ולפיתוח היכולות של הסקטור הציבורי גדלו.

ארנון מנטבר: גב' שלומית עמיחי היא המנכ"לית של התחום הזה.

ארנון מנטבר: יש לנו כוונה לפתח התנדבות נוער רצינית.

ארנון מנטבר: זאת החלוקה התקציבית.

ארנון מנטבר: בתחום החינוך אני רוצה לציין שלושה דברים, ורמי סולימני ייכנס לפרטים אחר כך: קודם כול שותפות אשלים מאפשרת לבחון רעיונות חדשים בתחום החינוך.

ארנון מנטבר: זוהי שותפות עם כל המשרדים.

ארנון מנטבר: משרד החינוך, התרבות והספורט בראש, אך גם משרד הרווחה מעורב, כי אנחנו נמצאים בצומת של רווחה וחינוך.

ארנון מנטבר: שותפים גם משרד האוצר, גם הביטוח הלאומי וגם משרד הבריאות.

ארנון מנטבר: הם יושבים באופן קבוע, רצוף ושוטף, וזה יוצר תקשורת מתמדת בין העוסקים בבעיות האלה במשרדים השונים.

ארנון מנטבר: פיתחנו כ-180 פרויקטים שונים, ומתוכם אנחנו מתחילים לראות צמיחה של ספינות דגל – הפרויקטים המרכזיים, שעליהם יהיה אפשר להלביש פעילות בתחום של רווחה וחינוך: מרכזי הורים וילדים, מעונות רב-תכליתיים, ויש עוד דוגמאות, כולל פיתוח כוח אדם.

ארנון מנטבר: רמי ייגע בדברים האלה.

ארנון מנטבר: יש לנו התערבות מסיבית מאוד עם הקהילות היהודיות מארצות-הברית בנושא הפעילות לגיל הרך בקרב האתיופים.

ארנון מנטבר: אם הילדים לא באים מוכנים לבית הספר, אין שום סיכוי בעולם שהם יסגרו את הפערים.

ארנון מנטבר: גם היום אני לא בטוח שהם יסגרו את הפערים, אבל לפחות נעשה מאמץ מושכל ושיטתי להביא אותם מוכנים לבית הספר.

ארנון מנטבר: הייתי אומר שאנחנו מכסים 60%-65% מהגיל הרך בקרב האתיופים בני שנתיים וחצי עד גיל בית הספר.

ארנון מנטבר: אנחנו עוסקים בהכנה לכיתה א', כולל כניסה, בחלק מהערים, לכיתה ב'.

ארנון מנטבר: בחלק מהמקומות אנחנו גם נוגעים בבגרות.

ארנון מנטבר: התפיסה שלנו היא מה שמכונה באנגלית grade by grade או B to B: birth to Bagrut.

ארנון מנטבר: יש לנו תמיכה גדולה מאוד של הקהילות היהודיות, עם כסף ממשלתי קטן יחסית.

ארנון מנטבר: זה נושא קריטי מאוד מבחינתנו.

אילן שלגי: אחר כך יפרטו מה המקורות שלכם?

ארנון מנטבר: כן, גם רמי סולימני וגם ענת פנסו נמצאים כאן כדי לפרט.

ארנון מנטבר: זה דבר חשוב מאוד, כי התופעות בנושא קליטת יהודי אתיופיה – ואני קשור לנושא הזה הרבה מאוד שנים – הן תופעות קשות מאוד.

ארנון מנטבר: אנחנו עושים מאמץ גדול, שמובילה גב' שלומית עמיחי, להגיע להתנדבות נוער.

ארנון מנטבר: אנחנו רוצים לפתח פרויקט, שכעת הוא בשלבים של ניסוי, שנקרא עמ"ן: עיר מתנדבת נוער.

ארנון מנטבר: המטרה היא לנסות לגייס את כל הנוער בעיר מסוימת – בהתחלה יהיה ניסוי בחמש ערים – בגילאי 15-17 או 14-16, עוד לא החלטנו, לטובת הקבוצות החלשות ולטובת החינוך.

ארנון מנטבר: אלה שלושת המאמצים הגדולים שאנחנו מובילים: אשלים, PACT ועיר מתנדבת נוער.

ארנון מנטבר: עד כאן.

יוסי שריד: למה שלומית לא באה?

ארנון מנטבר: היא לא הוזמנה לישיבה הזאת.

ארנון מנטבר: היא תבוא בפעם אחרת.

ארנון מנטבר: הפעם אנחנו רוצים להתמקד בנושא אשלים.

רמי סולימני: אנסה להביא את העקרונות התיאורטיים שארנון הציג להסבר איך מפעילים זאת בשטח.

רמי סולימני: אבל אגיד משפט אחד: לפני חמש שנים הג'וינט יזם את הרעיון של הקמת אשלים, שותפות עם ממשלת ישראל – משרד החינוך, משרד העבודה, משרד האוצר, משרד הבריאות והביטוח הלאומי – מתוך כוונה לתת מענה כוללני, מתואם ויעיל למען האוכלוסיות של ילדים ונוער בסיכון.

רמי סולימני: אני מניח שאתם יודעים את המספר: קרוב ל-330,000 ילדים נכנסים תחת ההגדרה הזאת.

רמי סולימני: התכניות הן על רצף, גם רצף גילאי – מלידה עד גיל 18-20 – וגם על רצף של סיכון.

רמי סולימני: אשלים לא עוסקת רק בתחום החינוך אלא גם בתחום הרווחה והבריאות.

רמי סולימני: יש תכניות על קצה הרצף, ילדים שנמצאים מחוץ למערכת זה זמן רב, משוטטים ברחוב ומגיעים אפילו למוסדות חסות – וגם שם אנחנו עושים תכניות.

רמי סולימני: יש גם תכניות מניעה.

רמי סולימני: מאחר שאנחנו בוועדת החינוך והתרבות נתמקד באופן טבעי בדוגמה ברורה מאוד בנושא של פעילות מניעה בתחום החינוך.

רמי סולימני: אתן כמה דוגמאות כדי להמחיש את מה שאנחנו עושים, כי הגישה שלנו היא גישה הוליסטית.

רמי סולימני: ניקח את נושא הנוער המנותק, בקצה הרצף: בעניין הזה מפותחות תכניות בשילוב משרדי הממשלה השונים, למשל מרכזי יום – תכניות שמביאות ילדים שנשרו מהמערכת למרכזים שדומים לבית הספר אך שונים בגישה לתלמידים.

רמי סולימני: יש גם תכנית כמו יזמות עסקית – שמטרתה לקחת בני נוער ולהכניסם למסלול של יזמות עסקית.

רמי סולימני: יש עשרה מיזמים כאלה, כמו "עתיד ורוד".

רמי סולימני: אני מניח שגם שמעתם על חלק מהתכניות.

רמי סולימני: יש קבוצה של ילדים שעוסקים בפרסום של מפעלים ושל תכניות – ממש פרסום חוצות – וגם מקבלים על זה כסף.

איטה שחר: קפה ארומה.

רמי סולימני: נכון, גם שם אנחנו מעורבים – הפעלה של תלמידים את בית הקפה.

רמי סולימני: יש תכניות לילדים ולהורים: יש 23 מרכזי הורים וילדים, שנותנים שירות ל-2,200 הורים וילדים בכל שנה.

אילן שלגי: הפרויקטים האלה עוסקים בנוער מנותק, ילדי פריפריה?

רמי סולימני: התחלתי בכוונה בנוער מנותק, על קצה הרצף.

רמי סולימני: אספר מהן תכניות המניעה.

רמי סולימני: למשל תכנית ילדים והורים מיועדת לילדים שנמצאים בסיכון בגלל בעיה של תפקוד הורים: לפעמים יש בעיה של הזנחה, יש בעיה של קשר הורה-ילד.

רמי סולימני: הם מגיעים למרכז ומקבלים טיפול יחד.

רמי סולימני: יש גם פנימיות קהילתיות ופנימיות יום – במגמה להשאיר הילדים בקהילה, לקחת אחריות בתוך קהילה ולא להוציא אותם לפנימייה, ועד כמה שאפשר להחזירם לחיק המשפחה בתוך זמן קצר.

רמי סולימני: אני חושב הנושא הזה יצר מגמה חדשה בכל תחום ההשמה החוץ-ביתית.

רמי סולימני: הרעיון הוא לא מיד לשלוף ילדים לפנימיות אלא להשתדל להשאיר אותם בקהילה, בקרבת המשפחה וההורים.

רמי סולימני: כמובן, יש תכניות לילדים עם צרכים מיוחדים: מסיכון לסיכוי, שילוב במעונות שכונתיים כבר מהגיל הרך, שילוב בקמפוס משולב: ילדים בעלי נכויות שיהיו בקמפוס משולב.

רמי סולימני: עד כאן תמונה על הרצף שמחוץ למערכת החינוך.

רמי סולימני: כעת אכנס לנושא של מערכת החינוך והעיסוק באוכלוסיות מתקשות ובסיכון לנשירה.

רמי סולימני: הרבה פעמים שואלים: אם הילדים בתוך מערכת החינוך, למה "סיכון"?

רמי סולימני: אנחנו יודעים שיש 50,000-60,0000 שנמצאים בתוך מערכת החינוך אבל הם ברמות שונות של סיכון, בעיקר סיכון לנשירה.

רמי סולימני: אנחנו מכירים את כיתות ההכוון ומרכזי החינוך.

רמי סולימני: גם במערכת החינוך יש מסה לא קטנה של תלמידים שהם לא במסלול הרגיל לבגרות.

רמי סולימני: גם במשרד העבודה יש כ-15,000 ילדים כאלה.

רמי סולימני: למען האוכלוסיות אלה, שלא הולכות למסלול של בגרות, הג'וינט פיתח תכניות שונות.

רמי סולימני: יש למשל תכנית בשם סח"ח: סביבת חינוך חדשה.

רמי סולימני: לפני שחבר הכנסת שריד עוזב אני רוצה לומר משהו.

יוסי שריד: אני חוזר.

רמי סולימני: אם תגיע תשמח לשמו על תכנית PACT שהתחלנו יחד.

יוסי שריד: שמור את הדברים המשמחים לעוד כמה דקות.

אילן שלגי: הכול משמח, שמור את מה שמשמח במיוחד.

רמי סולימני: גם בתוך מערכת החינוך הג'וינט לא פועל בכל המערכת, זה לא המנדט שלו; המנדט שלו הוא לטפל באוכלוסיות החלשות, המתקשות.

רמי סולימני: לכן אנחנו עוסקים גם במניעה וגם בקידום הישגים.

רמי סולימני: במניעה, כמו בתכנית סח"ח, המטרה היא להביא את המורים לעשות שינוי פרדיגמטי בעבודה שלהם מול התלמידים.

רמי סולימני: ד"ר יוסי לוי נמצא כאן; יחד פיתחנו, ואנחנו מאוד קרובים בתפיסתנו.

רמי סולימני: אבל באופן יחסי יש מעט מאוד תכניות שמתמודדות עם האוכלוסיות האלה, וחלקן לא מצליחות לתפקד עד כיתה י"ב.

רמי סולימני: הרעיון שלנו להרחיב את ההבנה של המורים איך לעבוד אתן.

רמי סולימני: יש גם תכניות משותפות עם אגף שח"ר, מה שגד אבקסיס, שיושב אתנו, פיתח למען האוכלוסיות האלה.

רמי סולימני: יש גם תכניות לשיפור הישגים, תכניות לבגרות – ושוב: לא לכל האוכלוסייה אלא לאוכלוסיות החלשות יותר.

רמי סולימני: יש תוכנית אופ"ק לעולים – ויש שם התקדמות מיוחדת עם אודי בהט.

רמי סולימני: הכול בשיתוף עם משרדי ממשלה.

רמי סולימני: הרעיון שנרשה לעצמנו להתמקד באוכלוסיות מסוימות, ברורות.

רמי סולימני: גם בנושא של הבגרות במגזר הדרוזי אנחנו עושים תכניות.

רמי סולימני: אעבור אתכם על תכנית אחת שתביא לידי ביטוי את כל העקרונות שארנון מנטבר דיבר עליהם: יש תכנית בשם parents and children together, תכנית PACT.

רמי סולימני: קוראים לה בשם PACT משום שהשותפות היא עם שבע פדרציות מארצות-הברית, שמשקיעות קרוב ל-7 מיליון דולר בשנה למען התכנית הזאת.

רמי סולימני: ועוד 7 מיליון דולר באים מתוך השותפים המקומיים, משרדי הממשלה.

אילן שלגי: כלומר הכוונה ל-pact, במובן של אמנה, של הסכם ושיתוף פעולה.

רמי סולימני: גם וגם.

רמי סולימני: הרעיון הוא לעלות על צורך.

רמי סולימני: הבנו שיש במדינה הרבה תכניות לגיל הרך, כלומר 0-6.

רמי סולימני: הנושא מפותח.

רמי סולימני: לעומת זאת משפחות אתיופיות לא יכולות להרשות לעצמן להיכנס למערכות לגיל הרך בגילים הצעירים, למשל למעונות.

רמי סולימני: ההורים לא עובדים, המעונות יקרים, אתם מכירים את הסיפור הזה.

רמי סולימני: גם אין רשות ממלכתית אחת שאחראית לנושא הגיל הרך.

רמי סולימני: אתם יודעים, יש חלוקה בין המשרדים והפרגמנטציה בתחום גדולה.

ארנון מנטבר: בעצם אין כתובת.

אילן שלגי: צריך להעביר את הגיל הרך ממשרד העבודה למשרד החינוך.

רמי סולימני: הם ישמחו מאוד.

רמי סולימני: מכל מקום, הרעיון היה ליצור מטרייה, לאחד תכניות, להגיע עם התכנית הזאת לאוכלוסייה האתיופית, שלא מגיעה למסגרות האלה באותם אחוזים כמו האוכלוסייה הוותיקה: מהאוכלוסייה הוותיקה מגיעים למסגרות החינוכיות לגיל הרך כ-90% ולפעמים יותר, תלוי בגיל; אצל האתיופים הנתונים הם 50%-60%-70%.

רמי סולימני: וכידוע אם לא מתחילים כבר בגיל הרך, יש פער שקשה לסגור, כמו שאמר ארנון מנטבר.

רמי סולימני: למעשה התכנית עובדת בעשרה יישובים עתירי עולים בדרום, במרכז ובצפון.

רמי סולימני: קרוב ל-60% מבני העדה האתיופית מתגוררים במקומות האלה.

רמי סולימני: התכנית עובדת ברמת המערכת וגם ברמת האוכלוסייה.

רמי סולימני: ברמת המערכת היא מביאה לידי ביטוי את הגישה ההוליסטית, זהו מודל להתערבות המשלב את כל תחומי הבריאות, הרווחה והבריאות.

רמי סולימני: הוא בנוי על שותפות שמביאה בחשבון את כל הגורמים הרלוונטיים הנוגעים לילד בגיל הרך.

רמי סולימני: זה לא קיים, אני אומר את זה באחריות.

רמי סולימני: וכמובן, עוסקים בפיתוח ובהרחבה של תכניות העונות על הצרכים של האוכלוסייה הזאת.

רמי סולימני: ברמת האוכלוסייה הכוונה להביא לשילוב מקסימלי של הילדים האלה במערכות החינוך.

רמי סולימני: לקחת את מספר תעודת הזהות של הילדים, לעבור דלת דלת ולהביא אותם למערכת החינוך, בגילים 0-3.

אילן שלגי: מי עושה זאת בפועל?

אילן שלגי: מי האנשים שעובדים מול המשפחות?

ארנון מנטבר: אנחנו מפעילים באופן טבעי עמותות, במקרה הזה לא מעט מהעמותות כוללות את יוצאי אתיופיה.

ארנון מנטבר: זאת אחת התכניות שבהן אנחנו אולי הכי קרובים למתן שירות, אבל לא נותנים את השירות בנקודת הקצה.

אילן שלגי: האנשים האלה הם עובדים שלכם או אתם מתקציבים את העמותות או את הרשויות המקומיות?

ארנון מנטבר: כן.

ארנון מנטבר: אנחנו מתקצבים את העמותות ואת הרשויות המקומיות, אנחנו עושים הנחיה, אנחנו עושים פיתוח.

ארנון מנטבר: ענת פנסו ורמי סולימני יכולים לדבר על זה.

ארנון מנטבר: אני אומר את זה משום שזה עיקרון כללי בג'וינט: אנחנו לא בנקודת המגע של השירות.

רמי סולימני: אנחנו לא מחליפים מערכות קיימות, אנחנו נשענים עליהן, בשיתוף פעולה מלא עם משרדי ממשלה.

רמי סולימני: יש ועדה מלווה של ד"ר גד אביקסיס, היא מלווה את התכנית.

רמי סולימני: כל המשאבים הקיימים והאנשים בשטח עומדים לרשותנו.

רמי סולימני: אנחנו פיתחנו את הקונספציה.

רמי סולימני: אנחנו מפעילים אנשים בשיתוף עם הגורמים הפועלים בשטח.

רמי סולימני: הייחוד שלנו הוא שחיברנו בין המערכות – החינוך, הרווחה והבריאות – מה שלא היה קודם לכן, למעשה.

רמי סולימני: למשל, הגענו ליישוב – וחוץ מזה שהבאנו את מחלקת החינוך והרווחה והבריאות לשבת יחד, הבאנו גם את בני הקהילה לדיון, הבאנו גם את המורים והמנהלים לשבת בוועדה.

רמי סולימני: יש ועדה אחת, והיא ממיינת ומחליטה על תכניות.

רמי סולימני: כלומר בנינו תכנית שלמה.

ארנון מנטבר: אני רק רוצה לומר: המערכות הם הדברים הגדולים: משרד החינוך וכו'.

ארנון מנטבר: אנחנו עוסקים בקטע מסוים מאוד.

ארנון מנטבר: הפטנט הגדול הוא שמההתחלה אנחנו מביאים את הידע של המערכות, איננו מתעלמים מהידע הזה.

ארנון מנטבר: אנחנו בונים על הידע של המערכת.

ארנון מנטבר: הגוף שותף אתנו בפיתוח הידע החדש.

ארנון מנטבר: אנחנו לא מפתחים ידע חדש ומביאים אותו "אקס-קתדרה" למערכת.

ארנון מנטבר: מההתחלה, משלב ייזום הרעיון, המערכת נמצאת שם.

ארנון מנטבר: לדעתי זה אחד הסודות.

ארנון מנטבר: הייתי בממשלה 20 שנה ואף פעם לא הרגשתי שאין לי מה לומר בנושא קליטת עלייה.

ארנון מנטבר: מהרגע הראשון מביאים את אנשי הממשלה ושואלים מה הבעיה.

ארנון מנטבר: כך אנחנו עובדים עם משרד החינוך וכך אנחנו עובדים עם הרווחה.

ארנון מנטבר: כולם שותפים מהרגע הראשון.

ארנון מנטבר: אין שום דבר שכפוי מלמעלה.

ארנון מנטבר: זה הרעיון.

אילן שלגי: מצד שני אתם יודעים לוודא שלא רק לוקחים את הכסף ועושים אתו מה שרוצים.

ארנון מנטבר: נכון.

ארנון מנטבר: אנחנו משתדלים גם להביא את הידע שלנו לפעמים.

ארנון מנטבר: לפעמים זה מאוד נוח למערכות, כי לנו יש יותר גמישות בכל הנוגע לשכירת האדם והתשלום לו – אפשר לשלם לו קצת יותר.

ארנון מנטבר: זה מקל מאוד.

ארנון מנטבר: הרי כולנו גדלנו בממשלה, ואנחנו יודעים כמה נוקשות יש שם, במידה מסוימת של צדק.

ארנון מנטבר: אנחנו מגמישים את המערכת ומביאים גם כסף חיצוני.

ארנון מנטבר: הצירוף של כל הגורמים האלה: שותפות גדולה עם המערכת בבסיס, הבאת כסף חיצוני והיכולת להביא וליזום ידע חדש נוסף על הידע הקיים, זה בעצם העניין.

רמי סולימני: בעצם פיתחנו כאן מודל.

רמי סולימני: היום כשמגיעים לעיר חדשה, מעבר לעשרת היישובים, יש מודל התערבות: מה עושים כשנכנסים, בין מי למי משלבים, מי הגורמים הרלוונטיים, אילו תכנים צריך להביא, איך עובדים עם משרדים שלכל אחד מהם אג'נדה אחרת ובכל זאת יוצרים משותף.

רמי סולימני: זאת התרומה שלנו.

רמי סולימני: ארנון מנטבר דיבר על הנושא המערכתי, ה-system wide impact.

רמי סולימני: אפשר לראות את ההיקף של העשייה: קודם כול, כניסה לעשרה יישובים עתירי עולים והגעה לקבוצת גיל ממוקדת מאוד.

רמי סולימני: כעת עלינו לכיתות א'-ב', כלומר הגילים הם 0-8, והמשמעות היא מעל ל-7,500 ילדים.

רמי סולימני: מעורבות הורים היא עניין חשוב מבחינתנו, זה חלק מהתפיסה החינוכית שאנחנו באים אתה.

רמי סולימני: אנחנו מאמינים שללא מעורבות הורים יהיה קשה מאוד לחולל את השינוי בנוגע הילדים בתחום החינוך.

רמי סולימני: אנחנו יודעים שעושים עבודה בבית הספר או בגן אך בסופו של דבר הילדים מגיעים להורים.

רמי סולימני: השאלה היא איך הופכים את ההורים לרלוונטיים ולמשמעותיים עבור הילדים שלהם.

רמי סולימני: אנחנו משקיעים גם בהורים, אף שהתכנית היא לגיל הרך.

רמי סולימני: לעניין העובדים, ההשמה, גם זה חלק מהעקרונות שלנו.

רמי סולימני: כאמור, אנחנו לא פועלים בעצמנו, אנחנו נשענים על עובדים קיימים.

רמי סולימני: עם זאת אנחנו מגייסים אנשים, למשל את בני הקהילה, להיות מעורבים אקטיביים בתהליך ההפעלה של התכניות.

רמי סולימני: יש 635 עובדים חדשים בתכנית הזאת, מחציתם מהקהילה האתיופית.

רמי סולימני: ואגב, ללא פשרות: אלו אנשים טובים שעושים עבודה מדהימה, הן כמגשרים, הן כמפעילי תכניות.

רמי סולימני: עוד עיקרון חשוב שלנו: אנחנו לא פועלים לבד.

רמי סולימני: נכון שאנחנו הגורם המוביל, שבא עם הרעיון, שגייס את הפדרציה הראשונה מקליבלנד ואחר כך גייס פדרציות נוספות, אבל אנחנו לא עובדים לבד.

רמי סולימני: שותפים לנו משרדי הממשלה – ויושבים כאן נציגים שרק שלשום היו אתנו בישיבה במשרד החינוך, עם הצוות המלווה של התכנית הזאת, כדי לראות מה אפשר לעשות כדי שמשרד החינוך יהיה מעורב יותר וייקח התכנית על עצמו בסופו של דבר.

רמי סולימני: הקרנות הן סקטא רש"י, שבע פדרציות, וכמובן גם הרשויות המקומיות שותפות.

רמי סולימני: לעניין הממצאים: נכון שאנחנו בתחילת הדרך, אנחנו נמצאים בתכנית רק 3.5-4 שנים, אך יש כבר ממצאים ממכון ברוקדייל, שעוקב אחר התכנית מההתחלה.

רמי סולימני: יש כמה הישגים.

רמי סולימני: לא אקריא את המשפטים שמוצגים במצגת, קראו אותם בעצמכם.

רמי סולימני: הם נוגעים לדפוס הפעולה החדש, לשותפות עם בני הקהילה, לתפקוד ההורים – שלדעתנו הוא חשוב מאוד.

רמי סולימני: והעניין החשוב ביותר: השיפור בקרב הילדים, מוקד ההתערבות שלנו.

רמי סולימני: נעבור לשקף הבא: כאיש חינוך אני יכול לומר לכם שזה מרשים, וגם הוועדה במשרד החינוך שכבר קיבלה את הממצאים, התרשמה ממה שקרה אחרי ארבע שנים של התערבות.

רמי סולימני: כמו שאתם רואים, הסעיפים הראשונים שמצוינים כאן נוגעים להתקדמות, לשיפור.

רמי סולימני: בשלושת הסעיפים נידונים הרגלי הלמידה: יש 20 נקודות שיפור בתחום הזה, וזה משמעותי מאוד; השפה והאוריינות – זהו אחד המכשולים הגדולים; החשיבה המתמטית והמצב הרגשי.

רמי סולימני: אם נמשיך במגמה הזאת נעשה את אחת מפריצות הדרך החשובות יותר, להבנתי, בנושא קידום האוכלוסייה הזאת וכניסתה למערכת החינוך.

רמי סולימני: תארו לכם: הם מתחילים מפער ממוצע של 40%.

רמי סולימני: נכון שצמצמנו, הפער קטן כמעט ב-50%, כפי שמוצג בסעיף השני, אך עדיין יש פער.

אילן שלגי: אתם מדברים על יוצאי אתיופיה, ואני מבין שמדובר בפרויקט בבאר שבע: יש הבדלים בין אתיופים חדשים וותיקים?

אילן שלגי: הרי יש כבר דור שני לעלייה הזאת במערכת החינוך.

ארנון מנטבר: הבעיה של הדור השני לא פשוטה.

ארנון מנטבר: קודם כול, כמי שעוסק הרבה שנים בעדה האתיופית אני יכול לומר – ואני לא מדבר על ההישגים הלימודיים אלא על הבעייתיות הפנים-משפחתית: הדור השני מדבר עברית, ההורים שלהם מדברים אמהרית.

ארנון מנטבר: יש פערים גדולים בנושא השפה.

אילן שלגי: כוונתי לכך שכבר ההורים הם תוצר של מערכת החינוך הישראלית, מי שבאו במבצע משה.

ארנון מנטבר: זה מתחיל.

ארנון מנטבר: במבצע משה הגיעו 6,700 איש או כמעט 7,000 איש.

ארנון מנטבר: רוב העדה הגיעה במבצע שלמה, בשנת 1991.

ארנון מנטבר: מבצע משה היה בשנים 1983-1984.

ארנון מנטבר: במבצע משה הגיעו מעט אנשים.

ארנון מנטבר: כ-25%-30% מהאוכלוסייה הזאת הם חזקים.

ארנון מנטבר: בסוף השבוע הזה קראתי סטטיסטיקות, ראיתי את המספר הזה, והוא הפתיע אותי לטובה.

ארנון מנטבר: תמיד דיברתי על 15%.

ארנון מנטבר: אך יש גידול במספר בעלי היכולת.

ארנון מנטבר: עדיין הדור השני, הצעיר יותר – לא מי שיש להם ילדים, אלא ילידי הארץ – הוא לדעתי בסכנה גדולה יותר להידרדרות ולעבריינות מאשר הדור הקודם.

ארנון מנטבר: הם מכירים את הארץ, הם מדברים עברית, יש להם ביטחון של ילדי הארץ.

ארנון מנטבר: באותו ביטחון הם גם יכולים להידרדר, ואנחנו מכירים את זה, כי אין סמכות משפחתית.

ארנון מנטבר: הפערים האלה בעייתיים מאוד.

ארנון מנטבר: לכן ההתערבות קריטית כל כך.

ארנון מנטבר: זאת ההסתכלות שלי בראייה כוללת של העדה.

ארנון מנטבר: אולי האחרים רוצים להוסיף.

ענת פנסו: אין רבים כאלה.

ענת פנסו: לא באופן משמעותי.

ענת פנסו: כוונתי הורים ילידי הארץ.

ענת פנסו: לכן אי אפשר לראות את ההבדלים.

אילן שלגי: זה יקרה יותר ויותר.

ארנון מנטבר: נכון.

ארנון מנטבר: זה בדיוק הדור.

ארנון מנטבר: זה ייקח דור.

אודי בהט: ככל שיהיו יותר בוגרי מערכת החינוך של הארץ, כך זה יגדל.

אודי בהט: כרגע זה מיעוט.

רמי סולימני: חבר הכנסת שריד חזר, ואני יכול להגיד: תכנית PACT, שהחלה לפני חמש שנים, הייתה רעיון שבאנו אתו מתוך הבנה שאם לא נעשה משהו משמעותי בגיל הרך נחפש לנו את התשובות למה בכיתות א'-ב'-ג' הילדים לא מסוגלים להגיע לרמה.

רמי סולימני: זה פער של 40% בערך.

רמי סולימני: בזמנו כשיזמנו את הרעיון הבנו את המורכבות, הבנו שזה לא בידי משרד אחד.

רמי סולימני: הבנו שהגיל הרך מפוזר בין כמה משרדים ויהיה קשה לבנות את השותפות כדי שמישהו ייקח את הנושא בסופו של דבר.

רמי סולימני: הגענו ליוסי שריד, סיפרנו שפדרציית קליבלנד הביאה מיליון דולר וביקשנו מיליון דולר ממשרד החינוך לתכנית PACT.

רמי סולימני: כך התחלנו את הדרך.

רמי סולימני: היום התכנית פועלת בעשרה יישובים ומכסה יותר מ-7,400 ילדים.

רמי סולימני: אפשר לראות את ההישגים בשקף.

רמי סולימני: זאת דוגמה פנטסטית לעקרונות שארנון ציין: איך מאתרים צורך, איך יוצרים system wide impact, איך יוצרים שותפויות וכן את הקשר עם יהדות ארצות-הברית, שהוא לא פחות חשוב, ועם משרדי הממשלה, שמעורבים מתחילת הדרך ונותנים לנו את המקום לעשות את השינוי.

רמי סולימני: הרעיון החדש הוא מתוך למידה מתכנית head start בארצות-הברית – רעיון שהגה לינדן ג'ונסון בשנת 1965 למען המיעוטים שלא מגיעים להישגים לימודיים.

רמי סולימני: הוא הבין שזה חייב להתחיל בגיל הרך.

רמי סולימני: לא התחלנו משם, אבל הבנו שהעיקרון הזה חשוב.

רמי סולימני: בארצות-הברית כשעברו מהגיל הרך הבינו שההשקעות חייבות להימשך, כי המשבר מתחיל בכיתה א'.

רמי סולימני: אנחנו באנו עם הרעיון של PACT Plus, להיכנס לכיתות א-ב.

רמי סולימני: היום, עם הקהילה הגדולה ביותר בארצות הברית, קהילת ניו-יורק, אנחנו עושים רעיון חדש: B to B: לקחת את כל הילדים האתיופיים ביישוב, על פי תעודות זהות, למקם אותם על פי קבוצות ויכולות, על מנת להביא אותם למקום אחר מזה שהם נמצאים בו.

רמי סולימני: אנחנו לא משלים את עצמנו שאנחנו יכולים לפתור את הפערים העצומים, אבל ברור לנו שאם נתייחס בצורה ממוקדת לאוכלוסייה הזאת, כמו ב-PACT – ו-14 מיליון דולר זה הרבה מאוד כסף בכל קנה מידה – תוך התייחסות להורים, לקהילה, שינוי דפוסי עבודה שלנו – יש סיכוי להביא לשינוי דרמטי בחיי הילדים.

רמי סולימני: כאיש חינוך אני אומר: בואו לא נבדוק את עצמנו במשך חצי שנה או שנה.

רמי סולימני: אמנם התכנית הוותיקה בבאר שבע היא בשנה הרביעית ובשאר היישובים פחות – שנה, שנה וחצי, שנתיים, או שלוש – אבל אפשר להביא לשינוי.

אילן שלגי: בוועדה הזאת מקובל לבדוק דברים אחרי חצי שנה.

אילן שלגי: ד"ר אביקסיס, אני רוצה לשמוע את אנשי הג'וינט, אבל כמובן שנרצה לשמוע את עמדת משרד החינוך, התרבות והספורט.

אילן שלגי: הזמן שעומד לרשותנו הוא עד 09:45.

אילן שלגי: אפשר להמשיך להציג דברים עוד 15-20 דקות.

רמי סולימני: לעניין הסעיף השלישי, האחרון.

רמי סולימני: כמו שאמרתי הסעיף הראשון מראה על התקדמות, הסעיף השני מראה על סגירת פער – מה קרה למי שלא התקדמות בקבוצות ההשוואה.

רמי סולימני: לעניין הסעיף השלישי: באשקלון אנחנו לא מפעילים את התכנית, ויש בעיר אחוז גבוה של עולי אתיופיה.

רמי סולימני: אף על פי שהשירותים שם טובים ונקודת ההתחלה של התלמידים שם טובה מבאר שבע, גילינו אחרי 3.5 שנים שב-PACT שבבאר שבע הילדים מתקדמים יותר.

רמי סולימני: באשקלון יש הידרדרות, אין התקדמות.

יוסי שריד: אולי יהיה עכשיו שיפור באשקלון.

יוסי שריד: העיר הייתה במצב גרוע.

רמי סולימני: אבל הם היו קבוצת ההשוואה.

רמי סולימני: נקודת ההתחלה שלהם הייתה גבוהה יותר אבל בבאר שבע, בגלל תכנית ההתערבות, הם התקדמו.

רמי סולימני: האשקלונים לא רק שלא התקדמו אלא הידרדרו.

רמי סולימני: אני מסביר שנקודות אחוז הן ההתקדמות מהמקום שבו הם היו.

ארנון מנטבר: בעצם אלה אחוזים.

ארנון מנטבר: 20 נקודות אחוז הן 20%.

רמי סולימני: אעצור כאן ואתן לשותפים, גם אודי בהט וגם גד אביקסיס, לומר את דברם.

רמי סולימני: הם שותפים באופן אינטנסיבי, רק שלשום היינו יחד בישיבה.

גד אביקסיס: ראשית, אני רוצה להתחיל בנושא השותפות שלנו עם הג'וינט, לספר מה מקורה ומדוע ראינו חשיבות רבה בכניסה לפעילות המשותפת הזאת, מעבר לנושא התקציבי – הכספים שמגויסים בעבורנו, כמובן.

גד אביקסיס: לדעתי הג'וינט, משום שהוא גוף חיצוני, סייע בדבר משמעותי מאוד, שגם רמי סולימני וארנון מנטבר הזכירו כמה פעמים: יכולנו למצוא שולחן שבו יכלו לשבת משרדי ממשלה שונים, שלא תמיד יכלו לשבת יחד ולפתח יחד תכניות כדי למנוע נפילת בעיות בין הכיסאות.

גד אביקסיס: עצם העובדה שיש גוף שהיה יכול לשתף את כל הגורמים ולתכנן יחד תכניות לאוכלוסייה הזאת היא משמעותית מאוד.

גד אביקסיס: שנית, יש תקציב, אבל הרי גם למשרדים יש תקציבים, גם שם יש אנשי מקצוע והם יכלו לפתח דברים.

גד אביקסיס: לדעתי הג'וינט נתן אפשרות להתרומם מעט, לקחת תקציב פנוי – שאינו שלך – ולנסות לחשוב באופן חופשי בהרבה על דברים ומודלים שרצית לפתח ולא יכולת לעשות בעצמך, משום שאתה מקובע בתכניות שאתה מחויב להן.

גד אביקסיס: המודלים האלה גם השפיעו גם על המשרד לשנות סדרי עדיפויות ולבחור תכניות מסוימות.

גד אביקסיס: אפשר לראות שמודל מסוים הוכיח עצמו ולהחליט לעשות שינוי בעקבותיו.

גד אביקסיס: ואכן יש מקרים כאלה שפיתוחים שונים שפיתחנו, בעיקר במסגרת אשלים, השפיעו על משרדי ממשלה לשנות סדרי עדיפויות ולבחון תכניות קיימות.

יוסי שריד: מה מצב הפרויקט הלאומי למען האתיופים?

גד אביקסיס: זה לא שייך לג'וינט.

גד אביקסיס: הקימו שם את הצוות המשותף, את הוועדה, ויש מנכ"לית.

גד אביקסיס: אני מבין שמבחינת הפעילות מתחילים לקבל את התקציבים הראשונים לנושא.

גד אביקסיס: אנחנו בתחילת הדרך.

גד אביקסיס: אין לי דברים לדווח.

יוסי שריד: מה שאתה מאמין זה יפה, יש לנו כבוד למה שאתה מאמין, אבל בעובדה אין פרויקט לאומי.

ארנון מנטבר: יש יושב-ראש ויש מנכ"ל.

ארנון מנטבר: אני בספק אם הקהילות יגלו מקורות נוספים מעבר לדברים שהן מחויבות להם.

יוסי שריד: מיהם היושב-ראש והמנכ"ל?

ארנון מנטבר: היושב-ראש הוא ראובן מרחב, המנכ"לית היא נגיס מנגשר.

גד אביקסיס: נקודה נוספת שהייתי רוצה להדגיש: כתוצאה מהמעורבות של משרד החינוך, שהיא גדולה בהרבה בשנים האחרונות, אנחנו חשים שפעילות הג'וינט, שהייתה בעיקר לרווחה, נותנת לנו הדגשים בנושא החינוך.

גד אביקסיס: אם משווים את סך כל הפעילות שנעשית היום בין משרד החינוך, התרבות והספורט לבין הג'וינט בהשוואה לעבר, יש בהחלט תגבור, ואנחנו גם מצפים שהנושא הזה יגדל.

גד אביקסיס: אלה נקודות חשובות מאוד להדגיש על הפעילות המשותפת: הפעילות מתואמת, מקצועית, ויש לנו הרבה אמון זה בזה.

גד אביקסיס: זה בהחלט מקרין גם על מה שקורה.

גד אביקסיס: המשרד, על שלוחותיו – נציגים מכל היחידות שמטפלות באוכלוסיות החלשות חברים בוועדות עם הג'וינט.

גד אביקסיס: גולת הכותרת היא תכנית PACT, אנחנו מעורבים בה מקצועית ותקציבית.

גד אביקסיס: הנושא הזה לא קוצץ.

גד אביקסיס: אנחנו ממשיכים להזרים את חלקנו.

אילן שלגי: מה החלוקה של תקציב הג'וינט?

אילן שלגי: כמה מ-91 המיליון הם ממקורות ישראלים ומה חלקה של הממשלה במקורות הישראליים?

ארנון מנטבר: אנחנו מביאים כ-40 מיליון דולר מחוץ-לארץ.

ארנון מנטבר: היתר הם ממקורות כאן, לאו דווקא ממשלתיים.

ארנון מנטבר: היו עוד כ-25 מיליון דולר במגבית החירום.

אילן שלגי: הממשלה הורידה את חלקה בשנים האחרונות?

ארנון מנטבר: בתכניות שהיא התחייבה בהסכמים, לא.

ארנון מנטבר: יש שאלה של רוח הדברים.

אילן שלגי: הקיצוצים בחינוך וברווחה לא פוגעים בפרויקטים שלכם?

ארנון מנטבר: בכל מקום שהייתה הסכמה כתובה לא היה קיצוץ, היו בעיות.

רמי סולימני: יש בעיה בהמשכיות.

ארנון מנטבר: נכון.

ארנון מנטבר: יוסי תמיר, מנכ"ל אשלים, איננו נוכח כאן כי הוא נמצא בחוץ-לארץ.

ארנון מנטבר: בנוגע לאשלים בדקנו עם האוצר את כל התכניות, והם עמדו בכל ההסכמים.

ארנון מנטבר: אך רוח ההסכם היא שכשהתכנית טובה היא מוקמת ב-20-30 מקומות.

ארנון מנטבר: בזה הממשלה מתקשה לעמוד.

ארנון מנטבר: כשאנחנו עושים פרויקט לזקנים ההבנה היא שעושים ניסוי בחמישה מקומות – שם יש לנו יותר משאבים להגיע ל-10-15 מקומות – ואז זה צומח ל-40-50-60 יישובים נוספים.

יוסי שריד: אם אני זוכר נכון, נדמה לי ש-PACT התחילה בעשרה מקומות.

ארנון מנטבר: זאת הייתה הכוונה.

ארנון מנטבר: התחלנו בשלושה מקומות וזה צמח מהר מאוד לעשרה.

ארנון מנטבר: התחלנו בקריית גת, בבאר-שבע ובקריית מלאכי.

ארנון מנטבר: מהר מאוד זה צמח.

יוסי שריד: אני זוכר את רחובות.

ארנון מנטבר: נכון, זה הגל השני.

יוסי שריד: לדעתי זה התחיל כך.

אילן שלגי: מה בנוגע למקורות הישראליים?

ארנון מנטבר: המקורות הישראליים הם קרן רש"י והרשויות המקומיות.

ארנון מנטבר: וכמובן משרדי הממשלה, משרד החינוך, התרבות והספורט.

ארנון מנטבר: זה כ-40 מיליון דולר, אני מקווה שיהיה יותר.

יוסי שריד: 65 מיליון דולר, זה המון כסף.

ארנון מנטבר: זה היה בשנתיים האחרונות.

יוסי שריד: אפשר להפוך את המדינה.

ארנון מנטבר: 100 מיליון דולר בפיתוח שירותים חברתיים – ואנחנו חושבים גם על תעסוקה עכשיו, אנחנו שם – זה בהחלט משמעותי.

ארנון מנטבר: הבעיה ב-PACT שהקהילות לא ימשכו את התקצוב עד אין סוף.

ארנון מנטבר: צריך להיערך לקראת הסוף.

ארנון מנטבר: נגיע אולי לתשע שנים.

יוסי שריד: בשנה הבאה עוד תמשכו את הפרויקט?

ארנון מנטבר: כן, נמשיך עוד שנתיים או שלוש שנים ברוב המקומות, אני מאמין.

ארנון מנטבר: יש לנו בעיות עם קהילות מסוימות ואנחנו מתמודדים עם זה.

ארנון מנטבר: זה קשה.

ארנון מנטבר: קהילת דטרויט-נתניה רועדת כל הזמן.

ארנון מנטבר: בעניין PACT צריך לזכור: תוספת של אוכלוסייה מאוד מקשה על הפרויקט.

ארנון מנטבר: כשפתאום מגיעות עוד 200 משפחות לנתניה, יש ילדים חדשים שלא נקלטו מההתחלה, הפערים גדולים.

ארנון מנטבר: בעצם צריך לפתח עוד פרויקט.

ארנון מנטבר: המערכות לא יעמדו בזה.

ארנון מנטבר: אנחנו רואים את זה, זה כמעט קורס.

אילן שלגי: השתמשת בביטוי דטרויט-נתניה.

אילן שלגי: יש אימוץ של קהילות?

ארנון מנטבר: כן, בהחלט ענת פנסו משקיעה זמן רב בעניין הזה ויכולה לספר על זה בפירוט.

ארנון מנטבר: יוצאות משלחות של בני הקהילה ושל הפעילים לערים.

ארנון מנטבר: הקשר מאוד חשוב לקהילות.

אילן שלגי: כלומר יש תחרות, חיובית, בין דברים חשובים כאלה לבין מקורות אחרים, כולל יורדים וישראלים, שמבקשים תרומות מהיהודים הטובים שם.

אילן שלגי: איך זה פועל?

ארנון מנטבר: הנושא האתיופי מאוד מדבר אל הקהילה היהודית האמריקנית.

ארנון מנטבר: הם רואים עצמם מחויבים מאוד לנושא הזה.

ארנון מנטבר: במירכאות כפולות, בזהירות, הייתי אומר שהם אפילו מרגישים אפילו אשמים ביוזמות העלייה, כי הן התחילו שם.

ארנון מנטבר: לא ניכנס להרצאה על מבצע שלמה.

ארנון מנטבר: גם חבר הכנסת אריאל זוכר את זה.

אילן שלגי: הם לוחצים כעת בנושא הפלשמורה.

אורי אריאל: אני גם זוכר את ההחלטה מלפני שבוע אצל ראש הממשלה.

אילן שלגי: אין כסף לאתיופים שכבר פה.

אורי אריאל: אין כסף?

אורי אריאל: סליחה, בפעם הראשונה מדינת ישראל כותבת, ראש הממשלה והממשלה כותבים, שלא מעלים יהודים כי אין כסף.

ארנון מנטבר: אם הם יהודים.

אורי אריאל: לא, לא כותבים את זה.

ארנון מנטבר: הדיונים האלה היו גם אחרי מבצע שלמה.

אורי אריאל: זה לא סיכום הדיון אצל ראש הממשלה.

אורי אריאל: קרא את הסיכום.

יוסי שריד: חבר הכנסת אריאל צודק, אין שם סיוג.

יוסי שריד: זאת פעם ראשונה.

אורי אריאל: לא היה דבר כזה במדינת ישראל.

אילן שלגי: זה חוסר רגישות, מעבר להחלטה עצמה.

אורי אריאל: השר פורז, עם השרה לקליטת עלייה, עם הממשלה, מודיעים שאין כסף.

אילן שלגי: אנחנו לא בדיוק בנושא הזה.

אילן שלגי: מעבר לוויכוח על ההחלטה עצמה, היה צריך לנסח אותה אחרת.

ארנון מנטבר: היושב-ראש צודק.

יוסי שריד: הבעיה היא לא בניסוחים.

יוסי שריד: חושבים אצלנו שאת כל העולם יפתרו בניסוחים.

יוסי שריד: הבעיה היא בהשקפת העולם.

אילן שלגי: גם לי זה מאוד צרם.

גד אביקסיס: PACT היא רק דוגמה אחת, ויש דוגמאות נוספות.

גד אביקסיס: צריך להדגיש עוד משהו לגבי PACT: לקחנו גם משאבים ותכניות שכבר היו בתוך המערכת ואיגמנו אותם בצורה נכונה יותר ומחושבת יותר לאותה אוכלוסייה.

גד אביקסיס: באותו יישוב יכול להיות שהיו תכניות נוספות: אתג"ר, טף, מועדון משפחתי, אך לא היה בעל בית מאחד.

גד אביקסיס: כתוצאה מ-PACT לקחנו תכניות שמופעלות ממילא על ידי המשרד ועל ידי משרדים אחרים ואיגדנו אותן תחת יד מקצועית מכוונת אחת.

גד אביקסיס: אני יודע שמבחינת המעמסה שהטלנו על עובדי החינוך ועל האנשים ביישובים – רק אתמול הייתה לי שיחה עם גננת שאמרה שהיא לא עבדה בצורה אינטנסיבית כל כך כמו שהיא עובדת היום, משום שהרבה גורמים צריכים לעבוד מולה.

גד אביקסיס: כמובן, היא גם רואה את התוצרים החיוביים.

גד אביקסיס: עדיין יש בעיה קשה עם ההורים: איך מביאים אותם לתכנית, זה לא פשוט.

גד אביקסיס: בנושא PACT רק למדנו כמה עוד צריך לעשות לגבי האוכלוסייה הזאת.

גד אביקסיס: יש לנו תכניות סח"ח.

יוסי שריד: חתמנו בשעתו על הסכמים, אלמלא חתמנו זה היה מת.

יוסי שריד: איפה הריכוז הגבוה ביותר?

יוסי שריד: בנתניה?

רמי סולימני: כן.

רמי סולימני: זה משתנה, התחלנו בבאר שבע.

ארנון מנטבר: גם באשדוד ובאשקלון.

רמי סולימני: התחלנו עם 900 ילדים וכעת יש 1,700 ילדים בגיל הרך.

רמי סולימני: אין תקציב לזה.

גד אביקסיס: זה אחד הרעיונות שהעלינו שלשום בישיבה עם צוות ההיגוי: מאחר שאין משאבים עדיין, אין לנו קהילות נוספות, ומאחר שיש יישובים שרוצים להיכנס, כמו אשדוד ויבנה – חשבנו לנסות לקחת את המודל שפיתחנו ולהשתמש במשאבים הקיימים ביישוב, שממילא ישנם ביישוב.

גד אביקסיס: כך אפשר לבנות תכנית עבודה לפחות בדברים הקיימים, בתקווה שכתוצאה מכך נוכל לרתק גופים אחרים, שירצו להצטרף ולראות שהמודל עובד.

גד אביקסיס: אין טעם לחכות עד שקהילה תרצה להצטרף, כי יש יישובים שנזקקים היום לתכנית.

גד אביקסיס: חשוב לקחת את מה שקיים ולבנות.

גד אביקסיס: זאת החלטה שקיבלנו עלינו לבחון.

גד אביקסיס: חשבנו להתחיל באשדוד, ביבנה, באשקלון.

רמי סולימני: אלה תכניות חינוך, רווחה ובריאות יחד, זה התנאי.

גד אביקסיס: זה הניסיון להקיף בכל זאת אוכלוסיות נוספות ביישובים נוספים.

יוסי שריד: אתה מקיים מעקב אחרי הדוח שהוצאת?

גד אביקסיס: ודאי.

גד אביקסיס: חוץ מהשותפות המלאה לתכניות לאתיופים יש לנו ועדת היגוי עליונה, אם אתה זוכר.

יוסי שריד: לכן אני שואל.

גד אביקסיס: לשמחתי הוועדה ממשיכה לפעול.

גד אביקסיס: אני עומד בראשה.

יוסי שריד: הוועדה זה טוב, אבל חוץ מהוועדה יש מעקב?

גד אביקסיס: יש גם החלטות מעשיות.

גד אביקסיס: למשל אזכיר את נושא החינוך הפנימייתי.

גד אביקסיס: זהו אחד הנושאים המדאיגים.

גד אביקסיס: קיימנו שתי ישיבות שלמות והגענו להחלטות מעשיות, בעיקר איך לא לגרום לריכוז אוכלוסיות של יוצאי אתיופיה דווקא במוסד מסוים דווקא ולמנוע מהאוכלוסיות האלה להגיע למוסדות היוקרתיים, שמכינים לבגרות.

גד אביקסיס: יש לעשות פיזור של האוכלוסייה הזאת, לא לרכז אותם.

גד אביקסיס: זאת מדיניות ותכנית לפעולה שהחינוך ההתיישבותי קיבל עליו.

גד אביקסיס: עניין אחר: מאחר שחלק גדול מהילדים שמגיעים ארצה הולכים לחינוך פנימייתי באופן אוטומטי ועוברים שם משבר ולא נקלטים – זאת התחנה הראשונה בעוד תחנות של הידרדרות.

גד אביקסיס: יש החלטה שיקום צוות שאחראי על הילד: שותפות של המוסד הפנימייתי, שימשיך להיות אחראי לילד, עם בית הספר הקולט, על מנת לעקוב אחר קליטתו בחזרה בקהילה שממנה הגיע.

גד אביקסיס: אלה דוגמאות להחלטות מעשיות.

גד אביקסיס: הנושא הבא שיידון הוא החינוך המיוחד, גם שם יש לנו בעיה בצורת ההכוונה, את מי מכוונים, אילו מבחנים עושים לילדים, איזו שותפות יש להורים.

גד אביקסיס: הצוות הזה יושב אחת לחודש, דן בדברים וגם מביא אנשי מקצוע.

יוסי שריד: היושב-ראש, כדאי,

אילן שלגי: לבקר.

יוסי שריד: לא.

אילן שלגי: אני מתכוון לבקר.

יוסי שריד: כדאי לקיים ישיבה של מעקב אחרי ההמלצות של הדוח הזה, מה נעשה ומה לא נעשה.

אילן שלגי: אני מבקש שתעביר לנו את הדוח.

אילן שלגי: אבקש ממרכז המחקר והמידע בכנסת, יחד אתכם, להכין מסמך שמראה היכן הדברים עומדים מבחינת ביצוע, מי משתתף, מי זקוק לדרבון.

גד אביקסיס: נדמה לי שהנושא עלה כאן לדיון כבר כמה פעמים, אני לא יודע אם בתקופתך.

יוסי שריד: תמיד טוב לעקוב.

אילן שלגי: אם כבר הזכרתי את זה, הייתה לי הזדמנות לראות פעילות של אשלים בהרצליה.

אילן שלגי: הייתי רוצה שבאחד הביקורים שאנחנו עושים ממילא בשטח נראה גם פעילות שלכם.

אילן שלגי: בחודש הבא נהיה באילת.

אילן שלגי: אני לא יודע אם יש לכם פעילות שם.

אילן שלגי: יש כוונה לבקר גם בנתניה, שוחחתי על כך עם ראש עיריית נתניה, בהחלט.

אילן שלגי: אני מניח שנגיע לנתניה במושב הקיץ.

אילן שלגי: נשמח שחלק מהיום יהיה ביקור בפעילות שאתם מעורבים בה.

ארנון מנטבר: בשמחה.

ארנון מנטבר: עם מי לעמוד בקשר?

אילן שלגי: קודם כול עם עיריית נתניה.

אילן שלגי: אפשר להזכיר לגב' פיירברג שסוכם על ביקור ועדת החינוך והתרבות בעיר, וכמובן יש להיות בקשר עם יהודית גידלי, מנהלת הוועדה.

אילן שלגי: הכוונה לבקר אחרי יום העצמאות ולפני סוף שנת הלימודים, זה צריך להיות לפני 20 ביוני.

אילן שלגי: מר אביקסיס, אתה רוצה להוסיף?

גד אביקסיס: אני רוצה להזכיר תכנית נוספת שחשוב להדגיש, תכנית סח"ח.

גד אביקסיס: היא מיועדת לגילאים אחרים, בעיקר לבית הספר התיכון, לאוכלוסייה החלשה ביותר במערכת החינוך.

גד אביקסיס: סח"ח היא סביבה חינוכית חדשה.

גד אביקסיס: פיתחנו את התכנית עם הג'וינט, בלי קשר לאשלים.

גד אביקסיס: התכנית מיועדת לתת מענה לאוכלוסייה שאם לא מטפלים בה במסגרת העל-יסודית, מחר היא תהיה מחוץ למערכת.

גד אביקסיס: התחלנו לפעול בבאר שבע, היום פועלים בכמה יישובים.

גד אביקסיס: לוקחים את כל בעלי המקצוע שיכולים לתרום לקידום הילד החלש, כך שתהיה כתובת אחת.

גד אביקסיס: התלמיד הזה בבית הספר התיכון נמצא בשלב שבו אם לא יקבל טיפול, עזרה וסיוע, אולי יימצא באותו בית ספר אבל ברמה שבה לא יממש היכולות שלו.

גד אביקסיס: לפעמים במקום לנסות לסייע לילד ולמצוא פתרונות לבעיה, מעבירים אותו לכיתה נמוכה יותר, ואז הילד מתחיל להידרדר.

גד אביקסיס: השאלה היא איך מאתרים את הילדים האלה, איך מאתרים את היכולות שלהם ומטפלים בהם על מנת לגרום למימוש פוטנציאל קיים עד כדי הובלת התלמידים האלה לבגרות.

גד אביקסיס: מתחילים ביחידות קטנות, בשיטה המודולרית, מה שנקרא.

גד אביקסיס: נותנים לתלמיד לחוות את חוויית ההצלחה: לא מתחילים עם בחינות בגרות של שלוש או ארבע יחידות אלא מחלקים את הבחינה ליחידה ולשתי יחידות, וכך מתקדמים.

גד אביקסיס: גם את הסביבה הפיזית משנים.

גד אביקסיס: נותנים הזדמנות.

יוסי שריד: לא תהיה בעיה גדולה.

יוסי שריד: ישאלו אותו על נסים סרוסי, הוא ודאי יקבל ציונים גבוהים.

יוסי שריד: אני רוצה דיון בעניין הזה.

אילן שלגי: מה קרה עם נסים סרוסי?

יוסי שריד: הייתה ידיעה, שהיא עד כדי כך מדהימה שהתקשיתי להאמין לה.

יוסי שריד: אחר כך בדקתי והסתבר שזה נכון.

יוסי שריד: לקראת מבחני הבגרות הוציאו 20 שאלות, ולתלמידים ברור שהשאלות שיהיו במבחן יילקחו מתוכן ומתוכן בלבד.

יוסי שריד: אם זה לא מספיק, הוציאו חוברת מיוחדת שבה התשובות ל-20 השאלות האלה.

יוסי שריד: כלומר מכל לימודי ההיסטוריה צריך רק ללמוד חוברת אחת.

יוסי שריד: בין השאר הייתה השאלה: מה אתה יודע על נסים סרוסי?

יוסי שריד: זה מבחן בהיסטוריה.

אורי אריאל: הוא כבר הפך להיות היסטוריה?

אורי אריאל: עוד בחייו?

יוסי שריד: יש שם עוד זמרת, שאני לא זוכר כרגע את שמה.

יוסי שריד: יש שם ריכוז מעניין של שאלות לגבי תוניסיה.

יוסי שריד: שזה בסדר.

מרינה סולודקין: זה מאוד בסדר.

יוסי שריד: יש שם גם אליפות בכדורגל, אבל בכל זאת:

יוסי שריד: תוניסיה תוניסיה – יש שם ריכוז די גדול של תוניסאים, כשמדברים על ההיסטוריה.

אילן שלגי: אפרופו בחינות הבגרות,

מרינה סולודקין: אתה חושב שבמרכז הליכוד עשו את השאלות האלה?

יוסי שריד: אני בטוח.

אילן שלגי: חברת הכנסת סולודקין, גם אני מבקש להגיד משהו.

אילן שלגי: אני שמח שהצטרפת אלינו.

אילן שלגי: אפרופו בחינות הבגרות, ביקשתי ממחלקת המחקר והמידע בכנסת לבדוק אם רמת בחינות הבגרות לא השתנתה ב-15 השנים האחרונות.

יוסי שריד: אז אני מספר לך.

אילן שלגי: מה שאתה מספר מקשר אותי לזה.

אילן שלגי: מאז יולי אנחנו נמצאים בסבכים של ביורוקרטיה והתנהלות.

אילן שלגי: משרד החינוך משתף פעולה, אבל בקצב שהבוקר גרם לי לחתום על מכתב למנכ"לית, ובו אני מבקש שהמשרד יזרז את מעורבותו בעניין.

אילן שלגי: אנחנו פשוט לא מצליחים לקבל נתונים ולהגיע להתקדמות.

אילן שלגי: יש רושם בציבור, שאני מקווה שאינו נכון, שעם העלייה באחוזי ההצלחה בבגרות יש פיחות ברמת הבחינות או במדיניות בדיקתן.

יוסי שריד: כרגע סיפרתי לך.

אילן שלגי: כן, מה שאתה מספר הזכיר לי.

אילן שלגי: הבוקר חתמתי על מכתב לגב' תירוש.

יוסי שריד: זה חומר סודי ביותר, שהתפרסם בערוץ 1.

גד אביקסיס: בסך הכול המשרד עשה פעולה מבורכת מאוד לקדם אוכלוסיות חלשות במב"ר ובאומץ.

יוסי שריד: הן בפשיטת רגל.

גד אביקסיס: לא, ברוך השם.

יוסי שריד: מה זה "לא"?

יוסי שריד: אלה תכניות של הרבה מאוד שנים.

גד אביקסיס: הן ממשיכות.

אילן שלגי: היות שאנחנו מתקרבים לסוף הישיבה, אני שואל את חברי הכנסת אריאל וסולדוקין אם הם רוצים להתייחס לנושא, וגם את חבר הכנסת שריד אם הוא רוצה שוב להתבטא.

אילן שלגי: אתם רוצים לשאול שאלה כלשהי את אנשי הג'וינט?

אורי אריאל: רק בסיורים.

אילן שלגי: אתה בעד שנבוא ונראה.

יוסי לוי: אני לא רוצה להחמיץ את ההזדמנות לומר מילה של שבח.

יוסי לוי: אני שמח מאוד לומר שלג'וינט יש שם טוב, וזה לא דבר קטן כשמדובר בחינוך ובתרבות וכו'.

יוסי לוי: אנשי המערכת: מנהלים, מורים וכו', חושבים שבג'וינט מדברים מעט ועושים הרבה, שאפשר לסמוך עליהם, שיש אל מי לפנות – בכל המגבלות שלהם.

יוסי לוי: השם הטוב הזה, אני מאחל לכם שתמשיכו להחזיק בו.

יוסי לוי: במה במיוחד?

יוסי לוי: באמנות החיבורים, אמנות החיבורים שלהם.

יוסי לוי: הם מחברים לא רק כסף, הם מחברים אנשים ורעיונות.

יוסי לוי: דיברתם על צורכי המערכת, ולדעתי זה הצורך הראשון:

יוסי לוי: לדעת לחבר ליעד משותף.

יוסי לוי: עלו והצליחו.

ארנון מנטבר: תודה רבה.

אילן שלגי: תודה.

יוסי שריד: קרן קרב לא שותפה שלכם, נכון?

ארנון מנטבר: לפעמים כן.

ארנון מנטבר: בקיץ פעלנו אתם רבות.

ארנון מנטבר: כשקיבלנו את כספי החירום פעלנו באמצעותם ובאמצעות החברה למתנ"סים.

ארנון מנטבר: התשובה היא כן.

ארנון מנטבר: הפעלנו באמצעותם הרבה מאוד פעילויות, גם בקיץ וגם בחורף – של בני 0-3.

יוסי שריד: יש לכם מושג על השיעורים היחסיים של המעורבות הכספית של קרן קרב ביוזמות שלה מול תקציבי המדינה?

יוסי שריד: מה הפרופורציות?

ארנון מנטבר: אני לא יודע את ההיקפים הכספים שלהם.

יוסי שריד: כי בשעתו הפרופורציות היו מקוממות מאין כמותן.

יוסי שריד: זה בכלל הגיע למדרגה של פיקציה, מבחינת התקציבים.

יוסי שריד: לכן אני שואל אם יש שינוי כלשהו.

יוסי שריד: בשעתו שקלתי להגיד לתורמים הנכבדים שאם זה יימשך כך נצטרך לעשות זאת בלעדיהם.

גד אביקסיס: למיטב ידיעתי האחוז שלהם נמוך מאוד.

יוסי שריד: ברור, זאת שערורייה ציבורית.

גד אביקסיס: עיקר הכספים הם של משרד החינוך, התרבות והספורט, של הרשויות המקומיות ושל ההורים.

גד אביקסיס: הם נותנים 10%.

יוסי שריד: היית מת, כמו שאומרים באופן וולגרי, אבל תאריך ימים.

יוסי שריד: בשעתו הגיע לממדים של כ-170 מיליון ש"ח מצד המדינה ו-10 מיליון ש"ח או פחות מזה של קרן קרב.

יוסי שריד: זה הנדיב הידוע ברונפמן.

יוסי שריד: חשבתי שבשביל 10 מיליון ש"ח לא נכון ליצור רושם ציבורי כאילו ברונפמן הוא הברון רוטשילד החדש שמכונן עפרות ארצנו.

יוסי שריד: אמרתי לו פעם שאוותר לו על הסכום הזה.

אילן שלגי: גברותי ורבותי, אנחנו רוצים להודות לכם.

אילן שלגי: בסיכום הישיבה הזאת נכתוב את מילותיו של ד"ר לוי: אנחנו מברכים על פעילות הג'וינט, מכירים ומוקירים אותה.

אילן שלגי: נרצה לחזור ולפגוש אתכם ואת נציגיכם בשטח בהזדמנות קרובה.

אילן שלגי: אנחנו מברכים על כל פועלכם, שיהיה בהצלחה.

יוסי שריד: בסוף שנת 1945, לפני הרבה זמן, אבא שלי, שהיה מורה – ועל פי השמועות מורה טוב – נקרא על ידי הג'וינט לצאת למחנות העקורים בגרמניה כדי להכשיר אותם לקראת עלייה ארצה.

יוסי שריד: אני חושב שהוא היה שם חצי שנה או שנה.

ארנון מנטבר: עשינו עכשיו סיור בעתלית.

ארנון מנטבר: זאת פעולה שלא ידועה כל כך.

אילן שלגי: זה קשור לפעילות הבריחה.

ארנון מנטבר: בהחלט.

ארנון מנטבר: לא יודעים את זה.

ארנון מנטבר: מאשימים אותנו בזה שאנחנו ארגון לא ציוני.

אורי אריאל: מי אמר כדבר הזה?

ארנון מנטבר: אחרי מלחמת העולם השנייה הג'וינט מימן את הבריחה ואת ההעפלה.

ארנון מנטבר: מר לובה אליאב פגש אותי ואמר שהוא רוצה לבוא ולספר לעובדי הג'וינט שלולא הג'וינט לא הייתה בריחה, כי הכיסוי של המדים האמריקניים והיכולת לחדור לכל מיני מחנות היו קריטיים.

אורי אריאל: אני מציע לך לא לחזור על זה.

אורי אריאל: עוד תוקם ועדת חקירה בארצות-הברית.

אורי אריאל: עוד לא חלה התיישנות.

יוסי שריד: אבי באמת יצא במדים אמריקניים.

אילן שלגי: בקרוב יהיה לנו דיון בנושא ההעפלה במוזיאון אף-על-פי-כן בחיפה.

אילן שלגי: אתם יכולים לשלוח נציג, מישהו שיבוא לספר.

ארנון מנטבר: הנציג הטוב ביותר מר לובה אליאב.

ארנון מנטבר: זה רעיון נהדר שיבוא.

יוסי שריד: דיון על עלייה בלי לובה זה בלתי אפשרי.

אילן שלגי: תודה.