ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 163, 2004-02-04 09:00

קולט אביטל: אני רוצה לפתוח את הישיבה רבת-המשתתפים של הוועדה המשותפת של ועדת החינוך והתרבות וועדת העליה הקליטה והתפוצות.

קולט אביטל: מכל מקום, אני חושבת שהכמות היא לא המכריעה, אלא האיכות.

קולט אביטל: לפחות שלושה מקרבנו עוסקים בנושא הזה באופן רציף – נדמה לי שזוהי ישיבה משותפת שלישית בנושא החינוך הישראלי-יהודי-ציוני בתפוצות.

קולט אביטל: אדוני יושב ראש ועדת החינוך והתרבות, אני מעבירה אליך את רשות הדיבור.

אילן שלגי: תודה.

אילן שלגי: אני מודה לאנשים היקרים שבאו.

אילן שלגי: אנחנו חוזרים ואומרים: כיהודים במדינת ישראל, אנחנו לא יכולים לעסוק בקשר שלנו עם יהדות התפוצות רק בהיבט של "בואו אלינו".

אילן שלגי: העליה יקרה מאוד לכולנו, ואנחנו בהחלט צריכים להשתדל ולעשות ככל האפשר כדי שיבואו אלינו יותר עולים – כי זה לטובתם הם וגם לטובתנו.

אילן שלגי: אבל אנחנו חייבים כל העת לקחת לתשומת לבנו את היותנו גורם מוביל כמדינת העם היהודי, ומי שיש לו את האמצעים, הכלים והמחוייבות לעסוק במודעות יהודית ובחינוך יהודי – וזאת מבלי לגרוע מחובתנו לעסוק בחינוך ציוני.

אילן שלגי: הדברים הולכים ביחד, ואני לא יודע איך אפשר לנתק ביניהם.

אילן שלגי: לכן אנחנו צריכים לגרום לכך שהחינוך היהודי יתקיים.

אילן שלגי: כשאני אומר חינוך יהודי אני מתכוון לחינוך התרבותי הלאומי ולמורשת היהודית.

אילן שלגי: זה בהחלט בסדר שגם הדת היהודית כלולה בתוך התבשיל הזה, כאשר אני מתייחס כמובן לחלקים הציוניים ביהדות הדתית.

אילן שלגי: כמו אצלנו גם בתפוצות, ישנם מקומות שבהם החינוך היהודי מובל דווקא על ידי גורמים לא-ציוניים.

אילן שלגי: לטעמי לפחות, לגורמים האלה לא צריך לסייע – אלא אם כן מישהו שולל את זכויותיהם ורודף אותם.

אילן שלגי: כמובן שגם במקרים האלה מדינת ישראל צריכה להתייצב ולעזור.

אילן שלגי: תודה.

קולט אביטל: כיון שאנחנו מדברים על אירופה, ואנחנו שמחים שיש לנו ייצוג של הסוכנות היהודית, של משרד החוץ – אם אינני טועה, משרד החינוך והתרבות לא יכול היה להשתתף היום--

אילן שלגי: משרד החינוך והתרבות התנצל.

קולט אביטל: אנחנו מבינים שתרומתו היחידה לנושא הזה היא בהעברת כספים לתוכנית ייחודית מסויימת.

קולט אביטל: הוא לא מתערב בתכנים ובפעילות עצמה.

קולט אביטל: זה מה שאני הבנתי מנציגת משרד החינוך.

אילן שלגי: יש תוכנית שנקראת "חיל" – חינוך יהודי לתפוצות, ואני מניח שנמצא כאן מי שיכול לספר עליה.

קולט אביטל: גב' אווה הלחמי, בבקשה.

אווה הלחמי: כבוד היושבת ראש, כבוד יושב ראש ועדת החינוך, חברי כנסת.

אווה הלחמי: אני מודה על ההזדמנות להעמיק בנושא קהילות יהודיות באירופה.

אווה הלחמי: בשנתיים-שלוש האחרונות, אנחנו כחברה ישראלית עדים להתעמקות בנושא בצורה מאומצת מכפי שהכרנו עד עכשיו – בעיתונות הוקדש גיליון שלם של "ארץ אחרת" לסוגיה של איך אנחנו כישראלים ניגשים בכלל לנושא הזה של קהילות אירופה.

אווה הלחמי: ברור לנו שזהו איננו נושא עובדתי עכשווי, אלא עם הרבה מאוד מטענים שכולנו כישראלים נושאים אותם, ובוודאי גם המוסדות שמייצגים אותנו.

אווה הלחמי: אני מנהלת דסק אירופה במחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית.

אווה הלחמי: אני רוצה להזהיר – כי לא אוכל להגיד הרבה – אבל לצורך השוואתי כן אשתמש בכך: אירופה של המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית איננה כוללת את בריטניה ואת חבר העמים – ברית המועצות לשעבר.

אווה הלחמי: זוהי חלוקה היסטורית, אבל יש לכך בוודאי גם סיבות.

אווה הלחמי: בהגדרה "אירופה" מבחינת המחלקה לחינוך נכללות הארצות מסקנדינביה בצפון עד טורקיה בדרום, עד לדלתת הדנובה במזרח – בוקרשט, בודפשט, צרפת, ספרד ופולין.

אווה הלחמי: כל הגוש הקומוניסטי שלא היה ברית המועצות.

אילן שלגי: אם כך, איפה בריטניה?

דנה גורדון: יש דסק בריטי.

אווה הלחמי: בדיוק.

אווה הלחמי: גם אצלנו הם עומדים כאי.

אווה הלחמי: יש מישהו שמטפל בנושא בריטניה בהקשר נפרד.

אווה הלחמי: יש לכך גם הרבה מאוד סיבות--

קולט אביטל: ללא כל קשר למה שקורה בארצות הברית?

אווה הלחמי: ללא כל קשר.

אווה הלחמי: פעם זה היה באמת המדינות דוברות האנגלית, אבל גם זה כבר לא קיים.

אווה הלחמי: היה לי חשוב לציין את זה, כי החלוקה איננה רק חלוקה טכנית.

אווה הלחמי: באותה אירופה שעל הקשר איתה אני אחראית יש משהו משותף שאנסה לעמוד עליו היום – גם בעבר אבל גם בהווה.

אווה הלחמי: הרי בריטניה לא חוותה באותה צורה את מלחמת העולם השניה כשאר קהילות אירופה אלו.

מרינה סולודקין: זה בגלל צ'רצ'יל.

קולט אביטל: האירי את עינינו בבקשה, ונסי לציין לנו כמותית סדר גודל של קהילות, ולכמה אנשים אנחנו מגיעים.

אווה הלחמי: בוודאי.

אווה הלחמי: אם תרשי לי, אני אעשה זאת בצורה של מודלים.

אווה הלחמי: סדר גודל של יהודים בקטע הזה של היבשת עומד על מליון עד מיליון ומאתיים אלף יהודים.

אווה הלחמי: זאת איננה הגזמה.

אווה הלחמי: יש מינימליסטים ויש מקסימליסטים, ובחרתי איזשהו מספר שעומד באמצע.

אווה הלחמי: על המספרים באירופה אפשר להקדיש מושב שלם, ולא נגיע להסכמה.

אילן שלגי: האם אתם סופרים יהודים לפי חוק השבות או לפי הגדרה אחרת?

אווה הלחמי: בסוכנות היהודית אנחנו מחוייבים לעמוד מול היהודים שהם זכאי עליה או פוטנציאל לעליה.

מרינה סולודקין: כשאת מדברת על מיליון, את מדברת על הגרעין הקשה, נכון?

אווה הלחמי: שוב: זהו מספר אמצע בין ההערכות של המקסימליסטים לאלו של המינימליסטים.

קולט אביטל: בין 1.2 מיליון היהודים, האם את כוללת את 200 אלף דוברי הרוסית בגרמניה?

אווה הלחמי: בוודאי.

קולט אביטל: למרות שאתם לא מטפלים בחבר העמים, דוברי הרוסית כלולים אצלכם בגרמניה.

אווה הלחמי: זו דוגמה מצויינת למורכבות מולה אנחנו עובדים כשאנחנו דנים באירופה הזאת.

אווה הלחמי: אני רוצה לטעון שיש התחדשות יהודית באירופה, ואבחר שלושה מדגמים – שלוש מגמות עיקריות.

אווה הלחמי: כמובן, אדבר על מגמות ולא אדייק – לגבי התחדשות מספרית.

אווה הלחמי: ההתחדשות הראשונה נובעת מהגירה.

אווה הלחמי: זוהי התופעה הנראית לעין, הבולטת ביותר והניתנת למדידה.

אווה הלחמי: גרמניה היא המדינה היחידה שבה יש לנו מספרים כמעט מדוייקים בשל ההגירה שהיתה ב-10 השנים האחרונות.

אווה הלחמי: הקהילה מדברת על כ-20 אלף יהודים שהיו בקהילה לפני כן – ולא כולם במקורם בגרמניה, אבל היו שם עד לפני 10 שנים – שקלטו קהילה של 180 אלף יהודים מחבר העמים.

אווה הלחמי: בכך כלולים יהודים על פי ההלכה וזכאי עליה.

מרינה סולודקין: אבל את יודעת שרישום הקהילות בגרמניה הוא רק לפי ההלכה.

מרינה סולודקין: אז בן משפחה אחת הוא חבר בקהילה היהודית, ובן משפחה אחר לא.

אווה הלחמי: אנחנו מתמודדים עם הסוגיה הזאת.

קריאה: נותנים רק עד דור שני, ולא עד דור שלישי.

אווה הלחמי: תלוי אם מדברים על השלטונות או על הקהילה.

אווה הלחמי: אני רוצה לפרוס את שלושת המודלים, ולחזור לסוגיות – הבלתי פתורות לעתים – שמלוות את העבודה שלנו.

אווה הלחמי: גרמניה היא המודל, אבל אנחנו עדים גם לקהילות אחרות, קטנות יותר ומדוברות פחות כמו אוסטריה.

אווה הלחמי: גם באוסטריה יש הגירה מברית המועצות לשעבר – אומנם לא בממדים הללו.

אווה הלחמי: גם ספרד היתה במודל הזה כקהילה קטנה קולטת הגירה מארגנטינה.

אווה הלחמי: כרגע זה נפסק, כפי שזה נפסק כאן ובמקומות אחרים.

אווה הלחמי: אבל גם כאן, מדובר בקהילה שהיתה רגילה להיות במימדים שלה, התחילה לקלוט יהודים חדשים והתמודדה עם התופעה.

אווה הלחמי: הבאתי את הפריסה, ואשמח להעביר אותה.

אווה הלחמי: זוהי הפריסה נכון לשנת 2001.

אווה הלחמי: קשה מאוד להגדיר, ותיכף נגיד על כך משהו.

אווה הלחמי: שלושת הקהילות הגדולות הן: צרפת, גרמניה והונגריה.

אווה הלחמי: בהונגריה יש הערכה של 120 אלף יהודים.

אווה הלחמי: כשעשו מרשם קהילתי, באו להירשם כ-22 אלף יהודים.

אווה הלחמי: לא רצים להירשם כיהודים, והמדינה לא רושמת יהודים כיהודים.

אווה הלחמי: לכן זהו רק אומדן – אנחנו לא יכולים לעמוד עליו בצורה בדוקה.

אווה הלחמי: אבל בהחלט מורגשת התחדשות מבחינת הפעילות, הנוכחות, השתתפות בתוכניות, ארגונים חדשים ופתיחת בתי ספר.

אווה הלחמי: כל אלו מצביעים על גידול באוכלוסיה באופן משמעותי.

אילן שלגי: מהיכן אתם מקבלים את הנתונים על אותה התחדשות?

אווה הלחמי: מהקהילות.

אווה הלחמי: גם בהונגריה יש מקסימליסטים שמדברים על 200 אלף יהודים.

אווה הלחמי: אבל נראה שהמספר היותר מהימן הוא משהו באמצע.

אווה הלחמי: המודל הראשון הוא גידול באוכלוסיה על ידי הגירה, וזהו המודל המדיד היחיד.

אווה הלחמי: גרמניה היא אב טיפוס למודל הזה.

אווה הלחמי: המודל השני הוא הונגריה עם גילויי זהות יהודית – האוכלוסיה לא קיבלה תמורה חיצונית, אלא משפחות וצעירים שלא ידעו על יהדותם מגלים את יהדותם.

אווה הלחמי: הם נותנים לה תוכן אקטיביסטי יותר ונראה לעין, ומנסים לבנות איזושהי מערכת של קשר עם הקהילה המקומית ועם ישראל.

אווה הלחמי: המודל השלישי איננו מודל של גידול ריאלי באוכלוסיה אלא גידול באוכלוסיה הנראית לעין – והייתי בוחרת בצרפת כדגם הברור ביותר.

אווה הלחמי: אלו הם אותם יהודים שלא היו שמים את הילדים שלהם בבתי ספר יהודים, כאלה שלא היו משתתפים פעילים בקהילה ואף היתה בהם סלידה מהקהילתיות, ופתאום הם מוצאים את עצמם במרכז העשייה היהודית של הקהילה היהודית המקומית, או מחפשים להשתייך לקהילתיות חדשה.

אווה הלחמי: אני יודעת שאת בקשר מתמיד עם צרפת, גברתי היושב ראש.

אווה הלחמי: אולי נושא הדגל הוא אלן פינקלקראוט אבל הוא בוודאי לא היחיד.

אווה הלחמי: אם לפני שלוש שנים היו מספרים לי שאלן פינקלקראוט מדבר באופן תדיר ברדיו היהודי, וזאת כאשר אין לו בעיה לקבל כל במה אחרת בצרפת, הייתי מתקשה להאמין.

אווה הלחמי: הוא בוחר בכך באופן רצוני, רציני מאוד ומתמיד, וכאשר שידור נופל בגלל חג הוא מבקש להשלימו.

אווה הלחמי: כששואלים אותו למה, הוא אומר: זהו המקום היחיד שבו אני יכול להתבטא באופן חופשי, ואז אני יכול להעמיק.

אווה הלחמי: כי בצרפת אין בעיה להתבטא בחופשיות.

אווה הלחמי: אנחנו לא במצב כזה.

אווה הלחמי: הוא אומר: זהו בעצם המקום היחיד שבו אני לא בתגובתיות.

אווה הלחמי: זהו המקום היחיד שבו אני יכול להעמיק בדברים שבאמת מעניינים אותי, ובאמת הוא לא מוותר על זה.

אווה הלחמי: לאלכסנדר רדלר, עורך עיתון צרפתי, יש טור ב-L'arche.

אווה הלחמי: כך גם הרבה מאוד אינטלקטואלים, שהמקצוע שלהם איננו התבטאות בפומבי, מבקשים להתקרב לקהילה היהודית.

אילן שלגי: יש לי מכר, פרופסור יהודי, בפריס 6.

אילן שלגי: כשהם התחילו במאבק ובאיסוף חתימות אחרי החרם באקדמיה בצרפת לפני כשנה וחצי, הוא סיפר: לא ידעתי שיש כל כך הרבה פרופסורים יהודים.

אילן שלגי: עד עכשיו הם לא הזדהו, אבל פתאום, בשעה של מצוקה או של הרגשה מאוד לא נוחה, הם באו ואמרו שהם מצטרפים למאבק.

אווה הלחמי: הסממן השני הוא מספר ההורים שמבקשים לרשום את ילדיהם לבתי ספר יומיים יהודים.

אווה הלחמי: יש היום 150 בתי ספר יומיים יהודים, ומצאתי ב"לה מונד" רשימה של 180 בתי ספר יומיים יהודים.

אווה הלחמי: זהו מספר מכובד מאוד, שגם הוא גדל אקספרוסנציאלית ב-10-15 השנים האחרונות.

אווה הלחמי: רשימות ההמתנה ארוכות – לפעמים כמספר התלמידים הלומדים.

אווה הלחמי: בתי הספר לא מצליחים לתת את התשובה לכך.

אווה הלחמי: ביניהם יש בהחלט הורים שעד לפני כמה שנים דגלו בחינוך ממלכתי.

אווה הלחמי: זוהי תופעה שבהחלט חוזרת על עצמה.

קולט אביטל: אם אני יכולה לחזור לרגע אחורה, לגבי אלן פינקלקראוט כדוגמה.

קולט אביטל: כבר בימי מיטראן היתה קבוצה של אינטלקטואלים צרפתיים, שכללה אותו, את ברנה, את ג'קה ואחרים.

קולט אביטל: הם היו נפגשים באופן קבוע עם מיטראן עצמו, כקבוצה של חושבים יהודים.

קולט אביטל: זה נתן לזה חשיפה, ובעקבות זאת אנשים כמו אטלי ואחרים, שלא התעניינו ביהדות, התחילו ללכת וללמוד גמרא ותלמוד.

קולט אביטל: זה הפך להיות מאוד "אין".

קולט אביטל: פתאום התחילו להתעמק בפילוסופיה היהודית.

קולט אביטל: מאז הם מופיעים תחת הכותרת "פילוסופיה יהודית".

קולט אביטל: זה כשלעצמו, בצירןף ההופעות ברדיו היהודי – וזו איננה תופעה חדשה, אלא אולי המינון הוא תופעה חדשה – נותן להם את האפשרות לא רק לבטא את עצמם, אלא לבחור את הנושאים עליהם הם מדברים.

קולט אביטל: שנית, אני חושבת שבסך הכל מה שצריך לעניין אותנו הוא העובדה שאנשים כאלה נותנים ליהדות פרופיל אחר, הרבה יותר מכובד בעיני המון יהודים שהתחמקו מיהדותם, וטענו: אני צרפתי, היהדות לא מעניינת אותי.

קולט אביטל: פתאום אנשים קיבלו את החשיפה הזאת, שהופכת את זה לדבר שהוא הרבה יותר "אין".

קולט אביטל: תיכף אראה לכם משהו בנושא.

אווה הלחמי: אם הנושא הוא אירופה, קשה מאוד לעמוד על מכנה משותף בכלל הקהילות היהודיות באירופה.

אווה הלחמי: העדפתי לבחון כמה מכאניזמים משותפים אותם אנחנו יכולים לזהות, ואולי גם להגיב בעקבותיהם כמחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית.

אווה הלחמי: המכאניזמים המשותפים הם למשל: עליה בביקוש לחינוך יהודי פורמלי יומי; פתיחת מסגרות חינוך פורמליות כוליות יומיות – גם במזרח אירופה וגם במערבה.

אווה הלחמי: אם אנחנו מדברים על צרפת, כבר סיפרתי על הגידול.

אווה הלחמי: הסוציולוג אריק כהן עשה את המחקר בצרפת לפני שנה וחצי – ואגב, הוא מדבר על 500 אלף יהודים ועל ירידה במספר היהודים בהשוואה ל-600 אלף, המספר הכולל המקובל.

אווה הלחמי: על פי מחקרו, לפני כ-30 או 40 שנה היו ארבעה בתי ספר יומיים בצרפת.

אווה הלחמי: אנחנו מכירים אחד-אחד כמעט את כל מי שלמד שם באותה תקופה.

אווה הלחמי: הגידול היה ב-15 השנים האחרונות.

אווה הלחמי: הגידול מאוד וולנטרי, והוא מאופיין ברשתות שגדלו מקומית, כמו: רשת אליאנס, רשת אורט, רשת אוצר התורה – אחת הרשתות הגדולות.

אווה הלחמי: יש גם בתי ספר פרטיים, שעומדים אומנם תחת חסות המדינה, אבל הם נולדו כתוצאה מכך שקבוצה הרגישה צורך להקים בית ספר, ופתחה אותו.

אווה הלחמי: רוב בתי הספר הם עד החטיבה העליונה.

אווה הלחמי: בצרפת יש לנו רק 26 תיכונים – בדרך גדולים, כי זה דורש התמודדות מול הממשלה בנושאי בחינות הבגרות וכן הלאה, ועמידה בסטנדרטים מאוד קפדניים.

אווה הלחמי: רוב התיכונים מתרכזים בפריז ובסביבתה, במרסיי ובערים הגדולות.

קולט אביטל: הגיע לידינו מידע מלא-מעט אנשים – ויכול להיות שיש בכך הגזמה – לפיו יש חרדיזציה גדולה של הקהילה היהודית בצרפת.

קולט אביטל: אותנו לא מעניינת הפריסה בלבד – ואני מודה שקצת הובלתי גם לכיוון הזה – אלא גם התכנים.

קולט אביטל: ודאי שאין לי שום ענין לנגח חינוך יהודי, אבל מבחינת התכנים – באים אנשים אורטודוקסים-מודרנים ואחרים, כמו "התאחדות עולי צרפת", וטוענים שבתי הספר היחידים המהווים כתובת יחידה לתלמידים שרוצים חינוך יהודי הם בתי ספר חרדיים מאוד.

קולט אביטל: עובדה זו גורמת לתהליך של חרדיזציה בקהילה.

קולט אביטל: אני רוצה לשאול אותך, כי את מכירה את המצב טוב מאיתנו: עד כמה יש אמת בטענות כאלה.

קולט אביטל: ובנוסף – מה אנחנו מספקים, איזה מגוון אנחנו נותנים לאנשים.

אווה הלחמי: אני חושבת שאהרן אלדר קרוב לנושא הזה ביומיום, ואשמח להעביר אליו את רשות הדיבור ברשותך.

אהרון אלדר: באופן כללי יש יותר בתי ספר חרדיים מאשר בתי ספר שאינם חרדיים.

אהרון אלדר: אבל התנועה של בתי הספר שאינם חרדיים גדלה.

אהרון אלדר: יש מספר בתי ספר בצרפת שהם בתי ספר ציוניים מובהקים – אורטודוקסים ציוניים וגם לא אורטודוקסים – כמו: יבנה, לוסיאן דה הירש, רמב"ם, מוריה.

אהרון אלדר: כל אלו הם בתי ספר שאינם חרדיים ובהחלט משרתים את האוכלוסיה האורטודוקסית והלא-אורטודוקסית.

אהרון אלדר: יש את רשת בתי הספר של אליאנס, שגם היא מתפתחת.

אהרון אלדר: בצרפת פתחו לא מזמן בית ספר חדש מתפתח בטולוז ובליאון.

אהרון אלדר: אפשר לומר שמספר בתי הספר הלא חרדיים גדל.

קולט אביטל: ועד כמה אנחנו מעורים בתכנים או בהסברת החומר החינוכי?

אהרון אלדר: בשנתיים האחרונות, למשל, נכנסנו באופן אינטנסיבי ואפילו אגרסיבי לבתי ספר.

אהרון אלדר: היום נמצאים שני אנשים בצרפת שמעבירים השתלמויות בתחומי הוראה בבתי ספר בפריז ובפרברים.

אהרון אלדר: מבחינתנו, הדבר המעניין והחיובי שהתרחש הוא העובדה שבמשך השנתיים האחרונות באנו לבתי הספר האלה ואמרנו: אתם לא מקבלים יותר מתנות.

אהרון אלדר: אם אתם רוצים שאנחנו ניתן לכם השתלמויות, אתם צריכים למלא שני תנאים: (א) זה לא יכול להיות חד פעמי, אלא תהליכי; (ב) אתם צריכים לשלם.

אהרון אלדר: אנחנו נשלם את הטיסות של האנשים, ואתם תשלמו את השהות שלהם.

אהרון אלדר: 14 בתי ספר הצטרפו לפרוייקט הזה ברחבי צרפת – חרדים ולא חרדים – כאשר ברור להם שאנחנו שולחים אך ורק אנשים שבאים לתת את התכנים היהודיים הציוניים.

אילן שלגי: הכותרת חשובה, אבל מהם אותם תכנים?

קולט אביטל: אני הייתי בסוכנות וחיפשתי, ויש כאן חומר שהסוכנות הפיקה בצרפתית.

אהרון אלדר: אתן לכם דוגמה של חומרים: לא הפקנו הרבה חומרים בצרפתית, אבל עבדנו על אופי ההתשלמויות האלה.

אהרון אלדר: כך למשל: מקומה של מדינת ישראל באתוס של בית הספר; הצגת ישראל לתלמידים דרך מקצועות היהדות.

אהרון אלדר: רק בחודשיים האחרונים שלחנו שלושה אנשים שעסקו בשאלה כיצד אדם מלמד תנ"ך ותורה שבעל פה כאשר המיקוד הוא ארץ ישראל ומדינת ישראל.

אהרון אלדר: למעשה, זהו ייעודה של המחלקה שלנו.

אהרון אלדר: אנחנו מדגישים את הנושא של ישראל בכל אחד מהתחומים בהם אנחנו עובדים.

אווה הלחמי: אני רוצה להוסיף.

אווה הלחמי: אני חושבת שאנחנו צריכים להיזהר כשאנחנו אומרים "חרדיזציה".

אווה הלחמי: זו איננה העברה אחת-לאחת מן הארץ.

אווה הלחמי: זו איננה אותה תופעה בדיוק, כי לא מדובר באותם הנושאים.

אווה הלחמי: אנחנו עזרנו בארגונה של קבוצה בת 500 תיכוניסטיים מכלל התיכונים בצרפת – 13 מתוך 25 תיכונים השתתפו בתוכנית – שבאה לארץ למשך שבוע יחד עם המורים, ולפעמים גם עם המנהלים.

אווה הלחמי: לכל קבוצה היתה אומנם תוכנית משלה עם דגשים משלה, אותה בנינו יחד עם בית הספר – אבל ארגנו אותם כקבוצה אחת.

אווה הלחמי: ראינו את כולם ביחד, וכל התלמידים היום זהים.

אווה הלחמי: כשראית את כל התלמידים, אי אפשר היה לזהות מי לומד באליאנס, באורט, באוצר התורה או אפילו חב"ד.

אווה הלחמי: אם כך, התלמידים והמשפחות דומים מאוד; כולם מסורתיים פחות או יותר.

אווה הלחמי: ההבדל הוא בהחלט בהוראת היהדות, במורים ליהדות ובהנהלה.

אווה הלחמי: בצרפת – ובכלל אירופה – כולם מעידים על מחסור אכזרי וכואב בכוח הוראה מתאים ללימודי יהדות.

אווה הלחמי: זהו אחד הדברים שאני רוצה להביא בפני הוועדה.

אווה הלחמי: זוהי אחת הסוגיות שאתן אנחנו מתמודדים, ויכול להיות שמשרד החינוך יוכל לעזור לנו בעקבות כל פיטורי המורים שהיו.

אווה הלחמי: הם מזהים בישראל מאגר עיקרי לפיתרון ארוך-טווח לבעיה הזאת.

אווה הלחמי: אין להם מכון להכשרת מורים בצרפת.

אווה הלחמי: רצו להקים את מכון כזה, והוא הפך ל-in service ולא הכשרה מראש.

אווה הלחמי: אין להם מכללה להכשרת מורים.

אווה הלחמי: במקביל, מספר בתי הספר הולך וגדל.

אווה הלחמי: זוהי פשוט בעיה שאין לה פיתרון מקומי.

אווה הלחמי: אין ספק שהם מבקשים, אבל המדיניות של המחלקה היום היא לא לממן מורים-שליחים.

אווה הלחמי: זוהי הוצאה שאנחנו לא נוכל לעמוד בה בתקציבים הקיימים.

אווה הלחמי: בבלגיה יש 17 מורים-שליחים קבועים מן הארץ ב-3 בתי ספר – כמעט כל הסגל מורכב ממורים ישראליים – ואנחנו רואים את התוצאות ברמת העברית של התלמידים ובמעורבות שלהם.

אילן שלגי: הם מלמדים בבתי ספר תיכוניים?

אווה הלחמי: גם יסודיים וגם בתיכון.

אווה הלחמי: בצרפת אין אף מורה אחד.

אווה הלחמי: בבלגיה יש 17 מורים, כי הם מממנים את הכל, וזהו ההבדל.

אווה הלחמי: אני יכולה לשים כאן את המילה שלי: אם היינו מציעים להם את זה במחיר שאיננו עולה על עלות המימון של מורה מקומי – כולם היו לוקחים שניים.

אווה הלחמי: אין לי ספק בכך, ופה זה באמת חוצה את כל הזרמים והגוונים.

אווה הלחמי: המחסור הוא זה שקובע.

אווה הלחמי: אין להם ספק בכך שבארץ יש לנו הכלים – למרות כל ועדות שנהר והביקורת העצמית שלנו – ובעובדה שאנחנו יכולים לעזור להם בבניית תוכניות לימודים ליהדות שאינן קיימות בדרך כלל, וברמת המורים.

קולט אביטל: חבר הכנסת שלגי, בכנסת הקודמת היתה בזמנו הצעה – ואני כבר לא זוכרת אם מדובר היה בהצעה או בהחלטה – להפיק תועלת מכל אותם מורים שפוטרו, או כאלה שאינם יכולים לעבוד יותר במערכת עצמה.

קולט אביטל: ודאי שצריך גם לבחון מי מתאים, אבל מבין כל המאגר הזה של מורים שפוטרו, של מורים שאין להם תעסוקה או של מורים שפרשו מוקדם לגימלאות – להוציא סגל כזה לשנה או לשנתיים לבתי ספר יהודיים בחו"ל.

קולט אביטל: דובר על כך.

קולט אביטל: אני זוכרת שהדיונים התחילו עם שר החינוך יוסי שריד בזמנו.

קולט אביטל: אם זכרוני אינו מטעה אותי, אני חושבת שהתקבלה החלטה כזאת.

קולט אביטל: כאן אפשר ללכת על פרוייקט לאומי, שנותן תעסוקה למורים.

קולט אביטל: אגב, אפשר גם להוציא אנשים בשבתון לריענון.

אהרון אלדר: זו בעיה כלכלית.

קולט אביטל: אבל זוהי בעיה שאפשר לפתור אותה בשיתוף פעולה עם הקהילות עצמן.

מרינה סולודקין: אין רצון של הישראלים.

אווה הלחמי: אני לא קוראת את המפה כך.

אווה הלחמי: אני חושבת שיש רצון.

קולט אביטל: יש רצון רב.

מרינה סולודקין: מה עשו בתקציבים האחרונים?

קולט אביטל: את מדברת על הממשלה.

מרינה סולודקין: אבל החברה תומכת.

אילן שלגי: ניתן יהיה למצוא את המורים.

אילן שלגי: השאלה היא שאלת המימון.

אילן שלגי: אם הקהילה שם לוקחת על עצמה את העלויות--

קולט אביטל: קשה לי להניח שנקבל הרבה סיוע ועזרה מהממשלה.

קולט אביטל: אבל אני חושבת שאפשר לעשות כאן שותפויות עם קהילות יהודיות, כמו הסיפור של שליחים קהילתיים באמריקה.

קולט אביטל: בעצם זהו שיתוף פעולה בין קהילה מקומית לבין הסוכנות היהודית, כשהקהילה מממנת שליח קהילתי.

קולט אביטל: אפשר לעשות את אותו הדבר עם אנשים שעוסקים בחינוך ובתרבות.

אווה הלחמי: בצרפת בפרט ובאירופה בכלל, צמאים גם למפגש, ולא רק ל-know how של הישראלים.

אילן שלגי: שמעתי שבבלגיה יש 36 מורים, היות והקהילה מממנת.

אילן שלגי: בצרפת אין מורים משום שהקהילה לא יכולה לממן את זה.

אילן שלגי: כלומר: לא שמעתי על בעיה של מחסור במורים מישראל.

אילן שלגי: הבעיה היא באמת כלכלית.

אילן שלגי: אם יהיה מי שיכסה את זה – יימצאו המורים.

אהרון אלדר: אני יכול לומר שעד לפני 7-8 שנים הסוכנות מימנה שליחים-מורים בצרפת, ואז היו לנו שם 15-18 שליחים.

אהרון אלדר: אבל מאז שהסוכנות החליטה להפסיק לממן מטעמים תקציביים ולהטיל את זה על הקהילה – אין אף אחד.

אהרון אלדר: אין היום אף מורה-שליח בצרפת שהוא שליח הסוכנות.

אילן שלגי: האם אפשר לחבר בני ובנות זוג של עובדים ישראליים בשגרירויות ובחברות ישראליות, שנמצאים ממילא באירופה, לבתי הספר היהודיים?

אילן שלגי: אני יודע שזה קורה בצורה לא מאורגנת.

קולט אביטל: זה רנדומלי, ולא תמיד יש לך את כוח האדם הטוב והמוכשר ביותר.

קולט אביטל: חלק מהבעיה הגדולה שהיתה לנו הרבה שנים בארצות הברית – ואני מדברת על שנות ה-50 וה-60 – היא שהגיעו לשם כל מיני יורדים, ונשות יורדים הפכו למורות לעברית בלי שום הכשרה.

קולט אביטל: זה ביזה אותנו ואת העברית.

קולט אביטל: זה גרם לנזקים.

קולט אביטל: אם אין לך מורה שהוכשר לעניין והוא מקצועי, ויודע אלו תכנים להעביר.

קולט אביטל: באופן אישי, אני חושבת שהסיפור הזה של המורים הוא המפתח.

קולט אביטל: כי אם יש לך מורים קל לך יותר לדבר על התכנים המועברים, על ההשתלמויות.

קולט אביטל: הם משמשים הקשר החי עם הארץ.

מרינה סולודקין: אני בעד פרוייקט המורים, ואני חושבת שזהו הדבר המועיל ביותר, כי בלי שותפות של המדינה שום דבר לא ייצא.

מרינה סולודקין: אני מציעה להגיע לשר התפוצות עם פרוייקט כזה, ואולי הוא יקח את זה כפרוייקט לאומי.

קולט אביטל: בואי נכתוב proposal משותף ונגיש את זה.

אילן שלגי: עד כמה נעזרים בסטודנטים ישראלים שנמצאים בחו"ל?

אווה הלחמי: גם זו בעיה.

אווה הלחמי: אני רוצה לתת את בודפשט כדוגמה.

אווה הלחמי: כידוע, בבית הספר לרפואה בבודפשט יש יותר ישראלים מאשר לא-ישראלים.

אווה הלחמי: זה לא מיתוס.

אווה הלחמי: חלק מהם מוכן להיות מורה לעברית, אבל הם לא מורים.

אווה הלחמי: הם עם המון רצון טוב, אבל דווקא עכשיו אנחנו במהלך של פירוק האולפנים המבוססים על מורים ישראלים מתחלפים שאינם מורים, כי אי אפשר להשקיע בהם.

אהרון אלדר: לפעמים הנזק גדול יותר מהכל.

אווה הלחמי: לכן אנחנו מעדיפים להשקיע במורים אמיתיים מקומיים, שהעברית שלהם איננה הכי מושלמת.

אילן שלגי: יש סטודנטים לתארים מתקדמים, שלא תמיד לומדים 40-50 שעות בשבוע.

אילן שלגי: הם יותר מבוגרים, ואולי יש להם תואר במקצוע שקשור ליהדות או להיסטוריה.

אילן שלגי: אולי בני זוג של סטודנטים כאלה – בדרך כלל מדובר במשפחות צעירות ובאקדמאים.

אילן שלגי: אם יודעים שמישהו נוסע למשך שנתיים למדינה אחרת, וזהו אדם ברמה – למה לא להכשיר אותו להיות מורה, כאשר יש מחסור במורים?

קולט אביטל: ראשית, אפשר.

קולט אביטל: אבל אני חושבת שזה מאוד מקרי.

קולט אביטל: אני רוצה לתת לך דוגמה לניסיון שעשינו בזמנו – אניטה ממשרד החוץ תעיד על כך.

קולט אביטל: היתה תקופה שבה מצבה של ישראל בקמפוסים היה קטסטרופלי.

קולט אביטל: החלטנו לנצל אקדמאים שיוצאים לשבתון בחו"ל, ולבקש מהם לעזור לנו באוניברסיטאות.

קולט אביטל: הקמנו ארגון מיוחד לעניין הזה.

קולט אביטל: לדעתי, נושא הפרופסורים באוניברסיטאות מהווה גם אחד המפתחות.

קולט אביטל: אם הפרופסור לא מודיע לך שהוא יוצא לשבתון, גם כשאתה בודק באוניברסיטאות, קשה מאוד לקבל מידע.

קולט אביטל: תאר לעצמך מה קורה כאשר סטודנט יוצא – אלא אם אתה משבץ באופן אגרסיבי מודעות בעיתונות – קשה לעקוב--

אילן שלגי: צריך רק לפנות לאוניברסיטאות.

אילן שלגי: אני מדבר על דוקטורנטים ועל פוסט-דוקטורנטים.

קולט אביטל: אגב, בצרפת יש דבר שנקרא לקטורים, בו נעזרתי באופן אישי.

קולט אביטל: בלקטורים בוודאי שאפשר להיעזר.

אהרון אלדר: גם זה פחת.

קולט אביטל: במסגרת הסכם התרבות, ממשלת צרפת נותנת מילגה לסטודנטים בכירים כדי שהם ילמדו עברית.

קולט אביטל: אני לא יודעת עד כמה את מודעת לדבר, אבל לפי החוק הצרפתי אם יש עשרה הורים לתלמידים בבית ספר כללי שאינו יהודי שאומרים: הבן שלי או הבת שלי רוצים ללמוד עברית, בית הספר חייב להסדיר עבורם מורה לעברית.

אווה הלחמי: בחודש פברואר אנחנו מביאים קבוצה של מורים לעברית בבתי ספר לא יהודים במטרה להכניס בהם תכנים דרך העברית – זוהי דלת אפשרית.

אילן שלגי: באיזה סוג של אנשים מדובר?

אווה הלחמי: המורים והתלמידים הם לרוב יהודים.

אווה הלחמי: אי אפשר להגיד שזה קיים במאה אחוזים, ולכן צריך להתנהל בזהירות רבה מאוד, עם פיקוח צמוד מאוד של משרד החינוך הצרפתי.

אווה הלחמי: אי אפשר להטיף ציונות, אבל בהחלט אפשר להכניס תכנים שמקשרים את התלמיד עם ישראל.

אווה הלחמי: דבר זה חשוב במיוחד לאור האווירה בשנים האחרונות, כאשר אותם תלמידים שלומדים בתיכונים הלא יהודים מרגישים ניכור מצד חבריהם לכיתה – לא כולם.

אווה הלחמי: אבל הם ממש מרגישים בעיתיות בביטחון האישי, בהיותם אובייקט לנזיפות אנטישמיות אלו ואחרות.

אווה הלחמי: המורים אמרו לנו עם הגעתם: יש לנו תוכנית גלויה ותוכנית סמויה.

אווה הלחמי: התוכנית הסמויה היא שתחזקו אותנו כדי שנחזק את התלמידים בתחושת הביטחון שלהם ובדרכי ההתמודדות שלהם עם הדברים.

אווה הלחמי: אני רוצה להגיד כאן משהו כללי.

אווה הלחמי: אנחנו מדברים הרבה על אנטישמיות באירופה, והיא קיימת.

אווה הלחמי: אבל אחת הדרכים של היהודים להתמודד עם האנטישמיות היא לא עליה לארץ אלא חזרה למקורות הידע – לדרוש מאיתנו יותר ידע.

אווה הלחמי: אם מצביעים עליי כיהודי, אני רוצה לדעת מה זה היהודי הזה.

אווה הלחמי: כמחלקה לחינוך, אנחנו מזהים את הרפלקס הזה כרפלקס חיובי, ואנחנו רוצים להתחבר אליו כהזדמנות חינוכית.

אווה הלחמי: זה בא לידי ביטוי על ידי ארגוני סטודנטים.

אווה הלחמי: בשיתוף פעולה עם משרד החוץ פתחנו את קורס "אמבסדור" – קורס מתוקשב באינטרנט לסטודנטים בכל העולם.

אווה הלחמי: לכל סטודנט יש מטלות אותן הוא חייב למלא בזמנו החופשי – א-סינכרוני, ואחת לתקופה מסויימת יש מפגשים באינטרנט עם המרצה – סינכרוני.

אווה הלחמי: זה עובד יפה מאוד.

אווה הלחמי: אם יורשה לי, אני חושבת שאנחנו במחלקה לחינוך מפתחים את זה בצורה הטובה ביותר המוכרת כיום בחינוך היהודי.

אווה הלחמי: הרבה מאוד סטודנטים מבקשים מאיתנו קורסים נוספים מהסוג הזה.

אווה הלחמי: ניר לזרוס נסע לאוסלו למפגש כלל סקנדינבי בחודש האחרון.

אווה הלחמי: זוהי הסברה כביכול – advocacy.

אווה הלחמי: אבל אנחנו יודעים שזה קודם כל לעצמם – מה אני יודע לענות לעצמי כאשר אני רואה את התמונות שאני רואה על ישראל בטלוויזיה.

אווה הלחמי: יש בכך בהחלט אלמנט של הסברה ושל חינוך.

אניטה מזור: זיהינו את הבעיה הזאת – את החסר בידע הבסיסי – כשרק התחילו האירועים והמהומות באירופה.

אניטה מזור: אז הקמנו את Back to Basics.

אניטה מזור: זה עלה בקמפוסים במיוחד.

אניטה מזור: אני מתייחסת כרגע לסטודנטים, כי אנחנו לא עוסקים בתלמידי בתי הספר.

אניטה מזור: לסטודנטים אין ידע על מקורות היהדות – מה זה להיות יהודי, מהי ציונות ומדינת ישראל, איך היא הוקמה, מתי ולמה.

אניטה מזור: הם מנותקים לחלוטין.

אניטה מזור: זה נכון ברובן הגדול של המדינות.

אניטה מזור: כמובן שיש יוצאים מן הכלל – תמיד יהיו אותם הסטודנטים שבאים מבתים פעילים או כאלה שביקרו בארץ.

אניטה מזור: אבל בגדול – זה מאוד מורגש.

אניטה מזור: הרגשנו את זה במיוחד בארצות הברית – גם המסה שם הרבה יותר גדולה.

קולט אביטל: באמריקה יש ארגון בשם American Jewish Community שעורך אחת לשנה סקר עומק, ומסתבר שאם אתה שואל יהודים מתי הוקמה מדינת ישראל ומה היה ב-1967 – 70%-80% לא יודעים.

קולט אביטל: אנחנו מדברים על אנשים בעלי השכלה.

קולט אביטל: אנחנו מדברים על אחוזים אדירים של בורות אדירה.

קולט אביטל: כל זה נכון פרט לקבוצה אחת – האורטודוקסים.

קולט אביטל: אגב, זה נכון לגבי בתי ספר ולגבי סוג החינוך שיש בבתי ספר אורטוקודסים.

קולט אביטל: כשמדובר על האוכלוסיה היותר-ליברלית, 80% מגלים בורות בכל הקשור לדברים בסיסיים – כמו מתי הוקמה מדינת ישראל ומהי מלחמת השחרור.

אילן שלגי: כלומר, הקשר שלהם ליהדות הוא דרך בר המצווה והחגים.

אילן שלגי: [מעבר צד]

קולט אביטל: על ישראל הם מלמדים פעם בשנה, ביום העצמאות – מניפים את הדגל.

קולט אביטל: החינוך מאוד שטחי וכמעט לא קיים.

קולט אביטל: אז איתרנו את הצורך הזה.

קולט אביטל: בארצות הברית דיברנו על כך שאנחנו חייבים לבנות קוריקולום, ולהגיד שבכל בתי הספר היהודים – בצרפת, בארצות הברית או בכל מקום אחר – בואו נראה מה הילד לומד מכיתה א' ועד התיכון.

קולט אביטל: סליחה שאני אומרת את זה, אבל כשילדים מגיעים כבר לאוניברסיטאות לא מדובר רק על רמת הבורות, אלא הדעות שלהם כבר מגובשות.

קולט אביטל: אם אנחנו לא תופסים אותם מקודם יותר – בתיכון, בגילאי 14, 15 – שהם מתחילים להתעניין, אנחנו מפספסים פה משהו די חשוב גם ברמת הידיעות.

אילן שלגי: אולי נשמע אחרייך מישהו מאנשי הסוכנות מה קורה לגבי תנועות נוער באירופה.

אניטה מזור: על כך רציתי לדבר.

אניטה מזור: נכון שכשאתה מגיע לאוניברסיטה זה כבר יכול להיות מאוחר, אבל אם אני מדברת על יהודי אירופה בהכללה, לרובם יש כאן משפחה, וישנו בכל זאת זרם של ביקורים בארץ.

אניטה מזור: הם כן יודעים משהו, אבל זה יותר על ישראל המודרנית, הנוכחית והיפה – דוגמת צלילה באילת – בלי להתעמק בבסיס.

אניטה מזור: השליחים של משרד החוץ מעורבים בכל הקשור לפעילות סביב אירועים ישראליים ספציפיים במסגרות חינוכיות יהודיות.

אניטה מזור: אפילו ט"ו בשבט – אני זוכרת טקסי נטיעה של ט"ו בשבט במרסיי.

אניטה מזור: זה היה סוריאליסטי לחלוטין.

אניטה מזור: הנוף הוא אותו הנוף, מדברים בעברית אבל זוהי אדמת צרפת; אתה נוטע, ומדבר על הקשר לנטיעות בישראל.

אניטה מזור: זה היה סוריאליסטי לחלוטין.

אניטה מזור: בנוסף לבתי הספר, מתקיימת פעילותן של תנועות הנוער, וישנם השליחים הישראליים של תנועות הנוער.

קולט אביטל: כמה שליחים יש באירופה ובצרפת?

אווה הלחמי: יש לנו היום פרוייקט שנקרא "שליחים צעירים" – בין שליחות למפגש.

אווה הלחמי: אלו הם שליחים קהילתיים לכל דבר.

אווה הלחמי: לרוב הקהילה מממנת 2/3 עד 100% של עלות שהייתם במקום.

אווה הלחמי: אנחנו מגייסים, מממנים, מכשירים ומלווים אותם.

אווה הלחמי: מספר שליחי החינוך באירופה מכל הסוגים עומד היום על כ-100, כש-60 מתוכם הם צעירים שנתיים מתנדבים.

אווה הלחמי: צעירים אלו מקבלים דמי כיס, דירה, ולרוב מדובר בסטודנטים או בסטודנטים אחרי תואר ראשון.

אווה הלחמי: כל השאר הם מבוגרים שנשארים בין שנתיים ל-4 שנים, כולל המורים.

אניטה מזור: אני זוכרת תקופות בהן יצאו שליחים של ממש של תנועות הנוער, שריכזו את התנועה.

אניטה מזור: כמובן שיש את המתנדבים או את הצעירים האלה – וזה חשוב.

אניטה מזור: אבל כשמדובר על תנועת הנוער, מדובר על התכנים הציוניים נטו.

אניטה מזור: זוהי תנועת נוער שבנויה על מודל של תנועת נוער ישראלית.

אווה הלחמי: מתקיים בנושא דיון פנימי במחלקה.

אווה הלחמי: לדעתי, תנועות הנוער לא עולות ולא יורדות מהמספר שלהן – הן מגיעות לאיזושהי תקרה ושומרות עליה לאורך שנים.

אווה הלחמי: ההורים לא מצביעים ברגליים והתלמידים לא מצביעים ברגליים.

אווה הלחמי: מי שמצביע הוא באמת לחינוך הפורמלי.

אווה הלחמי: זהו הכיוון שהם מראים אותו.

אווה הלחמי: זה בוודאי צריך להשלים, אבל אנחנו מדברים על סדרי עדיפויות.

אווה הלחמי: יש לנו בהחלט החלטות כואבות לפעמים.

אניטה מזור: לי יש שני ילדים בוגרי מערכת החינוך היהודי הצרפתי.

אניטה מזור: היינו בשליחות, ויש לי ילדה שלמדה ב"יבנה" במרסיי – בית ספר מעולה – וילד שלמד ב"גן עמי".

אהרון אלדר: היום הוא כבר יותר טוב.

אניטה מזור: עם "גן עמי" היתה לי בעיה קלה.

אניטה מזור: אבל "יבנה" הוא באמת בית ספר מאוד ציוני.

אניטה מזור: יש מפעל מעולה שהם עשו – מצעד החיים.

אניטה מזור: הילדים יצאו כל שנה למצעד החיים והמשיכו לשבוע בארץ.

אניטה מזור: זה היה בסימן משואה לתקומה, וזה היה מפעל חינוכי נהדר.

אניטה מזור: התלמידים שהשתתפו בתוכנית היו בכיתות ט' וי', ונפגשו שם עם הילדים הישראליים כמובן.

אניטה מזור: אני יודעת שבשנתיים האחרונות הם לא הגיעו ארצה מסיבות בטחוניות.

אניטה מזור: אני חושבת שצריך לחזק את הנושא הזה.

אניטה מזור: אנחנו מצידנו שותפים לכל פעולה שרק אפשר.

אניטה מזור: אנחנו שם, אנחנו מתנדבים לכל דבר אפשרי, מופיעים בכל מקום ומביאים את מה שאנחנו צריכים להביא.

אילן שלגי: אני עוד לא ראיתי פנייה של משרד החוץ לכל 120 חברי הכנסת, שאומרת להם: כאשר אתם בחו"ל תודיעו לנו מראש – תגידו לנו מתי יש לכם בוקר או ערב חופשי, כי אנחנו רוצים לשלב אתכם בפעילות ההסברה.

מרינה סולודקין: בשטח הם עושים את זה.

מרינה סולודקין: הייתי בברלין, ומייד לקחו אותי--

קולט אביטל: בכנסת הקודמת ערכנו מפגש משותף למשרד החוץ ולחברי כנסת שנבחרו כדוברי שפות על ידי היושב ראש והגב' רות קפלן כדוברי שפות.

קולט אביטל: הכוונה היתה לנצל אותנו.

קולט אביטל: אם מדובר בי, השמאלנית – ניחא.

קולט אביטל: אבל משה ארנס התנדב, ואנשים בעלי שיעור קומה התנדבו.

קולט אביטל: גם כשמשרד החוץ יודע שאנחנו נוסעים, ואנחנו מודיעים – עד היום הזה אני יכולה להגיד לך שהם לא מנצלים אותנו.

קולט אביטל: זה בסדר.

קולט אביטל: אבל זאת לא אשמתה של אניטה.

אילן שלגי: תעבירי את המסר.

אניטה מזור: אני אעביר את המסר.

אניטה מזור: אני יכולה לומר דבר אחד שקצת יסביר את הענין.

אניטה מזור: כשאנחנו יודעים על הנסיעות וכאשר זה מתואם איתנו – זה נעשה.

אניטה מזור: אנחנו פונים לנציגויות והן עושות את מה שאפשר.

אניטה מזור: הרבה פעמים ההודעה שלנו לעיתונות נמסרת בהתראה קצרה מדיי, וקצת קשה לארגן את האירועים הגדולים.

אניטה מזור: אבל יש ריאיונות ותקשורת שאנחנו כן משתדלים לעשות בכל פעם שמגיע חבר כנסת לאיזור.

אניטה מזור: אנחנו מודיעים לנציגות – חבר הכנסת נמצא, תנצלו אותו.

אילן שלגי: צריכים לפנות לחברי הכנסת, כי חלק גדול מהנסיעות אינן דרך משרד החוץ.

אילן שלגי: השנה הייתי שלוש פעמים באירופה, ובשבוע הבא אני נוסע שוב.

אילן שלגי: אתם לא יודעים על כך.

קולט אביטל: הבטחנו לשמוע את נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: כידוע, על פי החלטותיכם בשתי הוועדות – בעקבותיהם התקבלה גם החלטת ממשלה – הורחבה תוכנית נעל"ה לפני כשנתיים לכל העולם, והיא יכולה להוות מענה מסויים גם לבעיות שאווה הציגה כאן.

ישעיהו יחיאלי: בהסתכל על אירופה – וזהו הנושא היום – אני רוצה להתמקד בריכוזים הגדולים: צרפת וגרמניה.

ישעיהו יחיאלי: בשתי המדינות הללו התחלנו לפני כשלוש שנים.

ישעיהו יחיאלי: נכון להיום, התוצאה היא שלמעלה מ-200 ילדים מצרפת הגיעו לנעל"ה תוך שלוש שנים.

ישעיהו יחיאלי: זוהי תוכנית לשלוש שנים, לבגרות ישראלית, כאשר כל המומחים לצרפת טענו שאף הורה צרפתי לא יוותר על הבגרות הצרפתית המהוללת.

ישעיהו יחיאלי: מעבר לענין האינסטרומנטלי, אני מזכיר לכם שיש כאן גם ענין תרבותי.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו טענו שצריך להציע, ונראה מי יבוא.

ישעיהו יחיאלי: העובדה היא שהגיעו כבר למעלה מ-200 ילדים, ואני חושב שאת הפוטנציאל אפשר להכפיל ולשלש בלי שום בעיה על רקע מה שנעשה בצרפת בשנה-שנתיים האחרונות.

ישעיהו יחיאלי: אם ניקח את הנתונים שאווה ציינה כאן, לפיהם מתדפקים על דלתות בתי הספר היהודים ואין מקום; אם יש המון משפחות שרוצות חינוך יהודי ולא יכולות לשלם – האלטרנטיבה שנקראת נעל"ה – חינוך יהודי--

אווה הלחמי: רק כדי לסבר את האוזן, יש 28 אלף תלמידים יהודים במערכות היומיות.

אווה הלחמי: אולי יותר.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר בצער שמערכת החינוך הסוכנותית לא מחוברת לנעל"ה, וזה לא על סדר יומה.

ישעיהו יחיאלי: אני מציע לוועדות כהצעת החלטה בעקבות הדיון לקרוא למערכת החינוכית הסוכנותית להתחבר לתוכנית נעל"ה, ולשים אותה על סדר היום כאחת האלטרנטיבות.

אילן שלגי: איך יכול להיות שזה לא כך?

ישעיהו יחיאלי: כי מסורתית בתוך הסוכנות, מחלקת העליה היא שעוסקת בנעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: אשר על כן זה לא נמצא על סדר היום של מערכת החינוך הסוכנותית.

קולט אביטל: כשעמדנו בעיצומו של משבר, אני חושבת שבאחד הרגעים הקשים שמעתי שסלי מרידור מוכן לקחת את זה תחת חסותו.

ישעיהו יחיאלי: סליי הוא יושב ראש הסוכנות, ואני מדבר איתך על משהו פנים-סוכנותי.

ישעיהו יחיאלי: כך טבענו – אומרים שיש סוכנות אחת--

קולט אביטל: זאת אומרת שאין הרבה חיבור בין מחלקת העליה לבין מחלקת החינוך.

ישעיהו יחיאלי: אני לא נמצא כאן בשביל להגיד את זה.

ישעיהו יחיאלי: אני כאן בשביל להציג את הדברים במסגרת הדיון בחינוך יהודי ציוני באירופה.

ישעיהו יחיאלי: הדברים שאני אומר הם כמעט worldwide, ולא מצטמצמים דווקא לאירופה.

ישעיהו יחיאלי: המצב באירופה משקף בהחלט.

ישעיהו יחיאלי: אתן דוגמה מגרמניה – הצלחנו להוציא ילדים בודדים, לאו דווקא דוברי רוסית.

ישעיהו יחיאלי: בסך הכל הגיעו עד היום במסגרת נעל"ה כ-15 ילדים מגרמניה בשלוש שנים.

ישעיהו יחיאלי: זה איננו הישג ענק.

ישעיהו יחיאלי: אבל בגרמניה יושבים 20 שליחים צעירים.

ישעיהו יחיאלי: אם כל אחד מהם היה מביא 2 ילדים, היינו אוחזים ב-40.

ישעיהו יחיאלי: בגרמניה באופן ספציפי יש גם מצב שבו חלק מהשליחים האלה אומרים: אם אנחנו נדבר על נעל"ה, המקומיים לא ידברו איתנו.

מרינה סולודקין: קודם כל תלוי עם מי מדברים על נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: בסיכום דבריי: אני חושב שתוכנית נעל"ה היא אלטרנטיבה ראויה בצרפת ובארצות אחרות.

ישעיהו יחיאלי: בהזדמנות החגיגית הזו שבה נפגשנו כאן, אני מציע שמחלקת החינוך תשים את זה על סדר יומה בנושא ההסברתי ובנושא ההשפעתי גם יחד.

ישעיהו יחיאלי: למחנכים יש השפעה.

אווה הלחמי: מהי הקיבולת של נעל"ה?

ישעיהו יחיאלי: לא מוגבלת.

ישעיהו יחיאלי: אפשר להביא בשנה הבאה 1,000 ילדים שלא נמצאים כאן היום.

אווה הלחמי: אני רק רוצה להגיד שמי שעסקה בגיוס התלמידים היתה קודמתי בתפקיד מצרפת.

אווה הלחמי: היא בהחלט באה מחינוך.

אווה הלחמי: בנוסף, חלק גדול משליחי העליה הם שליחי חינוך לשעבר.

אווה הלחמי: אין לנו נתק.

אווה הלחמי: לפעמים הקהילות מגיבות אחרת אם אנחנו באים ומדברים בשם העליה.

אווה הלחמי: במקרה זה הדיאלוג פחות אפשרי.

אווה הלחמי: התחושה של הצעירים הללו היא אכן נכונה.

ישעיהו יחיאלי: אבל נעל"ה זה לא עליה, זה לימודים.

אווה הלחמי: תשנו את השם, כי הוא לא מעיד על העיסה.

אווה הלחמי: זאת בעיה – השם עצמו מדבר עליה.

קולט אביטל: זוהי שאלה של איך מוכרים את זה.

אווה הלחמי: אנחנו לא מתנגדים – להיפך.

אווה הלחמי: נשמח גם לראות תוכנית אופרטיבית לחיבור.

אהרון אלדר: יש לנו דוגמה טובה בארגנטינה לעבודה משותפת יפה, ואפשר להרחיב את זה.

מרינה סולודקין: גברתי היושבת ראש, נתנו לנו כל כך הרבה רעיונות ואנחנו צריכים לבדוק ולשדך בין תוכנית נעל"ה למחלקת החינוך בסוכנות.

קולט אביטל: במשך הזמן הוועדה הזאת הופכת לשדכנית.

אהרון אלדר: אני רוצה לחזור לפרוייקט חי"ל, ולמספר הערות שגברתי היושבת ראש העירה בתחילת הדיון.

אהרון אלדר: ראשית, הכספים באים ממשרד החינוך, ומשרד החינוך שותף מלא גם לתכנים.

אהרון אלדר: יש ועדת היגוי שמתכנסת ארבע פעמים בשנה לפחות.

אהרון אלדר: כמנהל הפרוייקט אני עובד אתם, ואנחנו בהחלט שותפים גם לתכנים.

אהרון אלדר: נושא הפרוייקט הוא החינוך הציוני בכל בתי הספר בצרפת.

אהרון אלדר: אנחנו מעורבים ב-14 מתוך 28 בתי ספר תיכוניים.

אהרון אלדר: עיקרי התוכנית הם שניים: (א) הבאת בני הנוער לתוכניות בארץ.

אהרון אלדר: רק השנה היו לנו 200 בני נוער מבתי ספר בצרפת שבאו לארץ במסגרת תוכנית ציונית מובהקת.

אהרון אלדר: לא לסיורים ולא לאילת, אלא לתוכנית לימודית הכוללת תכנים מקדימים בבית הספר ותכנים בעקבות הביקור.

אהרון אלדר: יש שני סמינרים ציוניים קבועים בהם מדברים על אקטואליה בישראל, על הקשר עם מדינת ישראל ועל משמעותה של ירושלים.

אהרון אלדר: אלו הם תכנים שמוכנסים בשיטתיות לבתי הספר.

אהרון אלדר: המורים מובאים לכאן לתוכניות השתלמויות, כשבבסיס התוכנית עומד הנושא: כיצד ישראל תהיה חלק מתוך התפיסה.

אהרון אלדר: אתן דוגמה: השבוע מגיעה קבוצה מבית ספר של אליאנס בשם Pavilon-Sous-Bois, שהתחילה בפרוייקט חי"ל לפני שלוש שנים.

אהרון אלדר: כאשר הצענו להם את תוכנית הביקור בארץ, הם הצליחו לאסוף בקושי 20 תלמידים.

אהרון אלדר: בעקבות התוכנית, הסמינרים הציוניים והבאת המורים לארץ, מתוך כיתה י' המונה 64 תלמידים – נוחתים השבוע 61 תלמידים לתוכנית בת שבועיים בארץ.

אהרון אלדר: וזאת אחרי שהשמיניסטים שלהם ביקרו לפני חודש.

אהרון אלדר: כל זה קורה בכל בתי הספר – חרדים ולא חרדים.

אהרון אלדר: בתי הספר שמשתתפים בתוכנית הם חרדים, לא חרדים, דתיים ולא דתיים.

אהרון אלדר: כולם באים במסגרת אחת, כאשר הדגש הוא על חינוך ציוני.

אהרון אלדר: משרד החינוך שותף בכסף, אבל הוא שותף מובהק גם בתכנים.

אילן שלגי: עד כמה קיים מצב שבו לוקחים תלמידים ישראליים – תלמידי י"א וי"ב – שנוסעים ופוגשים תלמידים באירופה?

אהרון אלדר: זה כמעט לא קיים.

אהרון אלדר: אבל כל הקבוצות שמגיעות לכאן נפגשות עם ישראלים.

אילן שלגי: זה מובן.

אילן שלגי: אבל כשבאים לצרפת 30 תלמידים דוברי צרפתית מבית ספר אליאנס בתל אביב, ומתפזרים ב-30 בתי ספר למשך יום, יומיים או שלושה – אפשר לעשות המון.

קולט אביטל: פעם היתה תוכנית כזאת.

אילן שלגי: אני נסעתי במשלחת הנוער של עירית תל אביב.

אילן שלגי: המדריך שלי היה דני שולקיס, הלא הוא דן שילון.

אילן שלגי: אני לא אגיד לכם באיזו שנה זה היה.

סוניה מיכאלי: אני גרה ברמת אביב, ותחלופת משלחות הנוער התקיימה שם בשנה שעברה.

סוניה מיכאלי: הבת שלי היתה במרסיי ובטולוז.

סוניה מיכאלי: ראיתי התעניינות של יהודי טולוז ומרסיי.

סוניה מיכאלי: הם הגיעו פעמיים לישיבות הורים איתנו ברמת אביב.

סוניה מיכאלי: כאם, ולא כמשרד הקליטה או משרד החינוך, נוכחתי בצורך הגדול של יהודי טולוז וצרפת לפגוש את הילדים שלנו.

סוניה מיכאלי: הם הגיעו לכאן פעמיים כדי שזה יקרה, וזה קרה.

סוניה מיכאלי: אני לא יודעת אם זה ידוע לכם.

סוניה מיכאלי: אני יודעת שיש קושי.

סוניה מיכאלי: יהודי טולוז בחרו ברמת אביב כי המשפחות זהות.

סוניה מיכאלי: חשוב מאוד לקחת את הנושא, כי זה עובד וזה עובד חזק.

סוניה מיכאלי: את זה אני יכולה להגיד כאם.

קולט אביטל: בהמשך לדבריה של סוניה, אני רוצה לשאול עד כמה אתם עובדים במשותף עם המועצה לחילופי נוער?

אווה הלחמי: אני לא יודעת דבר בנושא.

אהרון אלדר: אנחנו עובדים עם רשויות מקומיות.

קולט אביטל: אבל יש מועצה לחילופי נוער שבאופן עקרוני אמורה לדעת על כל התוכניות לחילופי נוער בין עיריות למיניהן.

קולט אביטל: מתפקידי בצרפת, אני זוכרת שחתמנו על הסכמים בין ממשלת צרפת לבין ממשלת ישראל.

קולט אביטל: מי בא לחתום בשעתו?

קולט אביטל: אריה האן שבא בשם המועצה לחילופי נוער.

קולט אביטל: זה היה בשנת 1984, יחד עם עדי אמוראי.

קולט אביטל: הכלי הזה קיים, ואפשר לנצל את הכלי הזה באופן מושכל לענייני חינוך יהודי או למגע בין בתי ספר ובין תלמידים.

סוניה מיכאלי: בעיתונות פורסם על החלטתה של ממשלת צרפת להביא את כל תלמידי התיכונים בצרפת לביקור באושוויץ כפעילות למניעת אנטישמות.

קולט אביטל: אבל אלו הם תלמידים לא יהודים.

סוניה מיכאלי: הייתי יהודיה בין הגויים.

סוניה מיכאלי: אני הייתי סוניה עם המגן-דוד על המצח.

סוניה מיכאלי: בהקשר לדברים שאמרת, צריך ללמוד את העברית מצד אחד, ומצד שני להזדהות עם היהדות ולשים את המגן-דוד על החזה.

סוניה מיכאלי: אני חושבת שיש כאן מקום להתחדש ולהתחבר להחלטתה של ממשלת צרפת.

אווה הלחמי: אני לא מצפה לתשובה מיידית, ישעיהו, אבל אני בטוחה שאם נבדוק את הפרופיל של תלמידי נעלה – כפי שבדק הסוציולוג אריק כהן את הפרופיל של אותם 6% שהשיבו שהם חושבים על עליה אי-פעם.

אווה הלחמי: הוא מצא שאלו שקיבלו חינוך יהודי כמעט מכל הכיוונים – גם תנועת נוער, גם בית ספר, גם משפחה וגם בית כנסת – הם אלו שהכי קרובים למפה הזאת.

אווה הלחמי: אין ספק שהחינוך הוא אחד המפתחות להרבה מאוד התחברויות לארץ.

אווה הלחמי: בקבוצת השמיניסטים שהובאה לארץ העברנו שאלונים – זה איננו מחקר, אלא מדגם די מייצג – כ-90% מתוכם כבר ביקרו קודם בארץ.

אווה הלחמי: 90% מתוך אלו שביקרו קודם בארץ מעולם לא השתתפו בתוכנית חינוכית בארץ.

אווה הלחמי: אני רוצה לטעון שהמוכנות של היהודים בכלל אירופה כרגע לקלוט – ובוודאי בצרפת – גבוהה מאוד.

אווה הלחמי: כמעט כל יוזמה מבוססת ומעניינית מישראל מתקבלת באהדה.

אווה הלחמי: יחיאל לייטר ממשרד החינוך ביקש מאיתנו לבדוק אפשרות להביא לצרפת צוותים מומחים בארץ למצבי לחץ כתוצאה ממצב בטחוני רעוע.

אווה הלחמי: האם מביאים את זה לתוך הכיתה, איך מדברים על זה.

אווה הלחמי: כפי שאמרה לי מנהלת בית ספר בטורקיה: "למרבה הצער, אתם המומחים".

אווה הלחמי: למרבה הצער אנחנו המומחים, הוא בא עם הצעה כזאת, ואנחנו עשינו סבב של מנהלי בתי ספר עם פריסה רחבה מאוד וגוון גדול מאוד – וכולם אמרו: כן.

אווה הלחמי: כמעט כל דבר שאנחנו מציעים מתקבל, במסגרת האפשרית של התקציבים.

אווה הלחמי: אני חושבת שזוהי באמת שעת מבחן בשבילנו, עד כמה נוכל להיות יצירתיים בעקיפת בעיות התקציבים ובאגימת המשאבים.

אווה הלחמי: דניאל בן סימון סיפר שהוא הופיע ברדיו בנושא צרפת.

אווה הלחמי: בדקה האחרונה המראיין ביקש ממנו "להגיד משהו" על הקהילה היהודית בצרפת.

אווה הלחמי: הוא אמר: זוהי קהילה יותר מדיי חשובה מכדי לדבר עליה דקה.

אווה הלחמי: כבוד היושבת ראש, כמובן שאני לא עושה הקבלה.

אווה הלחמי: ראינו שלגבי אירופה, כמעט כל נושא שפתחנו ראוי לדיון חוזר ומעמיק.

אווה הלחמי: נגענו כמעט רק בצרפת, כשבכל מקום קורה משהו ייחודי הראוי להתייחסות.

אווה הלחמי: תודה רבה.

קולט אביטל: ראשית, אני רוצה להודות לכל המשתתפים בדיון.

קולט אביטל: לפני שאנחנו מגיעים להחלטות אני רוצה להסביר למה הבאתי את הספר Diaspora.

קולט אביטל: לא רק כדי להראות לכם את התמונות, אלא כדי להראות לכם קונספציה של צלם שעבד 25 שנים כדי לתעד קהילות יהודיות ברחבי העולם.

קולט אביטל: הוא לא הוציא את הספר בלי תרומה משמעותית של האינטלקטואלים היהודים הצרפתים – הפילוסופים העוסקים בשאלה מהי זהות יהודית.

קולט אביטל: באיזשהו מקום המפעל הזה הוא מפעל משותף של מחשבה של צלם ושל פילוסופים יהודים צרפתים, העוסקים הרבה בשאלת הזהות היהודית.

קולט אביטל: העברתי לכם את הספר בלי הסבר, אבל אני חושבת שדברי ההקדמה והטקסטים שנמצאים בתוך הספר חשובים לא פחות.

קולט אביטל: את צודקת בדבר אחד: היום התמקדנו בסופו של דבר בצרפת, וכל נושא שפתחנו הוא נושא שראוי לדיון נוסף.

קולט אביטל: ייתכן שנרצה לחזור ולדון בעניין הזה, אבל כיוון שמטבע הדברים אנחנו בכנסת לא יכולים להתעמק בכל בעיה עד כדי כך, יתכן שנרצה לבקש איזושהי סקירה ממצה ומיפוי לגבי הפריסה שלנו ולגבי עיקר הבעיות כפי שהן מצטיירות בעינייך – אני מפחדת לקרוא לזה מפת דרכים, כי הביטוי הזה כבר לא "אין".

קולט אביטל: אנחנו מבקשים לשמוע ממך לאלו אחוזים מקרב הציבור אנחנו מגיעים; האם אנחנו סבורים שהחומר הפדגוגי המצוי שבידינו הוא כזה המסוגל לספק תשובות לכל מי מתעניין ורוצה; האם יש מספיק חומר בכל השפות.

קולט אביטל: אם אחד מבתי הספר קם בוקר אחד ואומר: אנחנו חייבים קוריקולום עכשיו, תשלחו לנו מיד כל מה שיש לכם.

קולט אביטל: האם אנחנו מכסים מבחינה מקצועית, האם יש לנו היום תשובות לגבי התכנים והאם אנחנו יכולים להעמיד את הכלים האלה לסיכום.

קולט אביטל: כמו כן, נשמח אם תוכלי לציין מה לדעתך חסר ומה היית רוצה כדי להיות מסוגלת להגיע לתוצאות סבירות יותר בפריסה רחבה יותר.

קולט אביטל: באיזשהו מקום אני מרגישה מאוד לא נוח עם העובדה שלא שמענו על אנגליה בכלל – יכול להיות שנצטרך לשמוע על כך בנפרד מהאדם שעוסק בחבר העמים הבריטי.

אילן שלגי: ועדת העליה, הקליטה והתפוצות וועדת החינוך והתרבות שמעו את דיווח נציגי הסוכנות היהודית ומשרד החוץ על פעילות החינוך וההסברה היהודית באירופה.

אילן שלגי: הוועדות מברכות על הפעילות בתחום החינוך היהודי, ומבקשות לעשות כל מאמץ להגביר את הנוכחות הישראלית בבתי הספר היהודיים, בתנועות הנוער, בארגוני הסטודנטים ובקהילות היהודיות.

אילן שלגי: הוועדות קוראות למחלקת החינוך בסוכנות היהודית לשלב בפעילותה את הצגת פרוייקט נעל"ה בפני בני הנוער ומשפחותיהם – גם באירופה – תוך הדגשת ההיבט החינוכי.

אילן שלגי: הוועדות קוראות למשרד החוץ לשלב בפעילות ההסברה בחו"ל בכלל ובקשר עם הקהילות היהודיות בפרט אנשי אקדמיה ישראלים, אנשי עסקים וכן חברי כנסת ואנשי ציבור הנמצאים בחו"ל או המגיעים לשם במסגרת פעילותם.

אילן שלגי: אנחנו יכולים לדבר גם על הגברת שילוב מורים ישראלים.

קולט אביטל: את זה רציתי להוסיף כסעיף נפרד, עוד לפני כן, כהשלמה ובאופן ספציפי: אנחנו קוראים להקמת צוות משותף למשרד החינוך, הסוכנות היהודית והשר לענייני תפוצות, במטרה לבחון את האפשרות של הוצאת מורים שנפלטו מהמערכת – אבל לא רק הם – לשליחויות, לקהילות יהודיות גדולות שבהן אין בכלל, כמו צרפת.

קולט אביטל: אנחנו קוראים בנוסף לבחינת אפשרות המימון המשותף והפניה לקהילות יהודיות להשתתף בכך.

קולט אביטל: אנחנו קוראים להקמת צוות כזה, והיינו רוצים לשמוע דיווחים תוך זמן מסויים.

אילן שלגי: הוועדות קוראות למשרד החינוך והתרבות, לשר לענייני תפוצות ולסוכנות היהודית להוציא מורים – לרבות כאלה שיצאו לפרישה מוקדמת – אל הקהילות היהודיות, תוך שיתוף הקהילות במימון.

אילן שלגי: הוועדות קוראות להקמת צוות שיגבש המלצות בנידון, והן תשמחנה לשמוע על התקדמות החשיבה והתכנון.

קולט אביטל: יכול להיות שזה רק קוסמטי ולא מוסיף לתכנים, אבל אני חושבת שאנחנו חייבים להדגיש כאן את העובדה שאנחנו לא רק מברכים, אלא רואים בחינוך היהודי בתפוצות באירופה היום – לאור מה שקורה ולאור האנטישמיות – נושא העומד בעדיפות גבוהה מאוד.

קולט אביטל: אגב, אחד הדברים שלא הספקנו לדבר עליהם, ואולי נעשה זאת בפעם הבאה – ונעשה זאת ביחד עם החבר'ה מ"תגלית" – הוא כל העניין של הסטודנטים של תגלית: (א) איך מגייסים אותם – זה נושא פרובלמטי מאוד מבחינתי, לפחות ממה שראיתי בצרפת; (ב).

קולט אביטל: איך מנצלים אותם אחר כך.

קולט אביטל: אין שום מעקב בעניין הזה.

אווה הלחמי: בצרפת.

קולט אביטל: עכשיו מתחיל לקום גם בארצות הברית ארגון בשם alumni, שחושב איך להפעיל אותם.

קולט אביטל: אבל נראה לי שהניצול שלהם הוא אפסי.

אילן שלגי: תודה לכולכם.