ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 135, 2004-01-06 11:00

אילן שלגי: גבירותיי ורבותיי, אנחנו מתחילים בישיבה.

אילן שלגי: אנחנו בישיבה שכונסה לרגל פנייתה של חברת הכנסת גילה פינקלשטיין בעקבות ידיעה בתקשורת, אותה גם אני ראיתי, על הצבת עץ אשוח בבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה.

אילן שלגי: אני מבין שנמצאים איתנו מנהל בית הספר ויושב ראש הוועד המנהל.

אילן שלגי: אנחנו נשתדל כמובן לשמוע עובדות.

אילן שלגי: אני לא יודע אם מישהו חמד לו לצון או אם מישהו עשה טקס כלשהו מסביב לעץ הזה.

אילן שלגי: נשמע קודם כל את חברת הכנסת פינקלשטיין, אחר כך נלמד את העובדות ונחשוב ביחד.

מרינה סולודקין: איזה טקס אפשר לעשות מסביב לעץ האשוח?

אילן שלגי: קודם נשמע מה היה.

גילה פינקלשטיין: בוקר טוב לכולם.

גילה פינקלשטיין: התפרסמה כתבה ב"מעריב", לפיה בתיכון ליד האוניברסיטה החליטו לחגוג את חג החנוכה עם סנטה קלאוס ועם עץ האשוח.

גילה פינקלשטיין: אחרי הכל, בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה הוא מוסד חינוכי, ממלכתי וציבורי – זה לא גוף פרטי – וההנחיות שחלות על כלל מוסדות החינוך הממלכתי במדינת ישראל חלות גם על מוסד חינוכי מכובד כמו זה.

גילה פינקלשטיין: אני חושבת שהמנהל וצוות המורים צריכים להוות דוגמה ומופת של זהות יהודית שורשית.

גילה פינקלשטיין: ברוך השם יש לנו חגים נהדרים, וזה היה די קרוב לחג החנוכה, שהוא חג עם אופי נהדר ועם הרבה קשר משפחתי – סופגניות, נרות, וכן הלאה.

גילה פינקלשטיין: מה אין בחג החנוכה?

גילה פינקלשטיין: זהו חג כל כך יפה.

גילה פינקלשטיין: והנה אנחנו שומעים, שבבית ספר ממלכתי ציבורי מצרפים לחגיגת החנוכה סמל מובהק של דת אחרת.

מרינה סולודקין: זאת השאלה: איזו דת.

מרינה סולודקין: אני אגיד איזה דת זה מסמל.

מרינה סולודקין: את צודקת במאת האחוזים, אבל זה לא סמל של דת.

גילה פינקלשטיין: יש לנו כל כך הרבה ארועים יהודיים וחגים יהודיים שצריך לתת להם מקום של כבוד.

גילה פינקלשטיין: בית הספר הממלכתי-ציבורי-חינוכי ליד האוניברסיטה צריך להיות דוגמה ומופת, ולתת מקום של כבוד לחגים שלנו ולסמלים שלנו, ולא לאמץ חיקויים מהנצרות שלא אהבה אותנו במיוחד – בייחוד כשאנחנו יודעים שסילבסטר היה האפיפיור שרדף את היהדות ואת היהודים.

גילה פינקלשטיין: אני חושבת שמהנושא הזה אנחנו יכולים לצאת לדיון כללי בנושא הפיקוח במערכת החינוך.

גילה פינקלשטיין: כשם שאנחנו מפקחים על תכנים במערכת החינוך, צריך לפקח גם על אירועים במערכת החינוך, ולהרחיק לכת ואפילו לדבר על סגנון אירועים בבית הספר – אם נניח לרגע את חג החנוכה ואת עץ האשוח.

גילה פינקלשטיין: אנחנו צריכים לעשות חשבון נפש חינוכי, ולהציב גבולות תרבותיים ברורים ביחס למותר והאסור במסיבות בבתי הספר.

גילה פינקלשטיין: נעזוב את חג החנוכה ונעבור לסגנון האירועים בבתי הספר.

גילה פינקלשטיין: אנחנו תמיד שומעים שעושים מסיבות סוף שנה בבתי מלון, ועל כך שאנשים קונים שמלות מפוארות וחליפות טוקסידו.

גילה פינקלשטיין: השאלה היא האם אנחנו לא צריכים לנצל את ההזדמנות, ולקבוע כללים והנחיות לגבי קיום האירועים בתחומי בתי הספר – להרחיב את היריעה ולדבר לאו דווקא על חנוכה, אלא על סגנון האירועים בבתי ספר ציבוריים.

גילה פינקלשטיין: אני לא מדברת על מסיבות פרטיות, בהן אני לא יכולה להתערב וכל אחד יעשה מה שהוא רוצה במסיבה הפרטית שלו.

גילה פינקלשטיין: כאן מדובר על בית ספר חינוכי, ציבורי וממלכתי, ויש לנו בהחלט מה לומר על אופי האירועים שלו.

יוסי שריד: אז תגידי, אבל למה אנחנו צריכים את הישיבה?

יוסי שריד: זכותך להגיד.

גילה פינקלשטיין: אני חושבת שזה לא בסדר.

גילה פינקלשטיין: כמו שאתה מפקח על התכנים בבית הספר, חבר הכנסת שריד, ויש לנו מה לומר עליהם, כך גם על אופי האירועים שמתקיימים בבית ספר ממלכתי ציבורי.

גילה פינקלשטיין: זה לא בית ספר פרטי וזה לא בית פרטי.

גילה פינקלשטיין: בבית הפרטי הם יכולים לקנות הרבה עצי אשוח, וזה לא עניין שלי.

גילה פינקלשטיין: אבל פה מדובר על בית ספר שמחנך את ילדי ישראל במדינת ישראל.

אילן שלגי: אולי נשמע את העובדות מפי ד"ר עמיר או פרופ' עופר.

גילה פינקלשטיין: חבר הכנסת שלגי, הבנתי שבבית הספר הזה יש גם כמה תלמידים נוצרים.

גילה פינקלשטיין: השאלה היא מי נותן את הטון בבתי הספר הממלכתיים הציבוריים.

גילה פינקלשטיין: האם אנחנו צריכים לאמץ את הסמלים הנוצרים, או שמא להיפך – אולי אלו היושבים בבית ספר יהודי יאמצו את הסמלים שלנו.

אילן שלגי: אבל אפשר גם לשאול האם נרצה שגם בבית ספר לא יהודי בצרפת או בארצות הברית, למשל, שבו לומדים גם תלמידים יהודים, כאשר יציבו גם חנוכיה לטובתם של התלמידים היהודים--

גילה פינקלשטיין: בבית ספר הנוצרי הם אוכלים תפוח בדבש?

גילה פינקלשטיין: הם שומעים קול שופר?

אילן שלגי: אני שואל מה יקרה אם בבית ספר הנוצרי בצרפת או בארצות הברית יציבו חנוכיה בחנוכה ליד עץ האשוח והסמלים של הרוב.

אילן שלגי: האם נקבל את הטענה אם מישהו שם יבוא ויאמר שזה לא ראוי?

אילן שלגי: זאת השאלה.

אילן שלגי: אבל בואו ונשמע את העובדות.

אילן שלגי: בבקשה, ד"ר גלעד או פרופ' עופר.

אילן שלגי: איך אתם מציגים לנו את המעשה?

פרופ' דליה עופר: אולי גלעד יציג את הדברים.

משה גפני: את מנהלת בית הספר?

פרופ' דליה עופר: אני פרופסור באוניברסיטה.

פרופ' דליה עופר: נציג האוניברסיטה הוא יו"ר הוועד המנהל של התיכון שליד האוניברסיטה.

פרופ' דליה עופר: ב-5 השנים האחרונות אני יושבת הראש.

פרופ' דליה עופר: לפני כן הייתי חברת הנהלה, ובעבר הייתי תלמידה ומורה בבית הספר.

פרופ' דליה עופר: הקשר הוא מאוד הדוק.

פרופ' דליה עופר: אולי גלעד יציג את העובדות ואת השתלשלות העניינים, ואני אתייחס אחר כך לעניין העקרוני יותר, כיוון שעלה כאן העניין העקרוני.

גלעד אמיר: אני רוצה להכניס את הדברים לקונטקסט, כי הוציאו דבר מתוך הקונטקסט והפכו את זה לאיזושהי מסכת שהשמיצה והרחיבה מאוד בצורה לא נכונה לחלוטין.

גלעד אמיר: אנחנו בית ספר יהודי, חילוני ופלורליסטי.

גלעד אמיר: כל אחת מהמילים האלה קשורות לנושא שעליו אנחנו מדברים.

גלעד אמיר: אנחנו בית ספר שבכל שנות הלימודים שלו מחנך בתוכנית לימודים שיש בה הרבה מן היהדות – גם במסגרת שיעורים, גם במסגרת פעילויות, כולל פעילויות לקראת חגים.

גלעד אמיר: לא ארחיב את פירוט הפעילויות, זאת חילקתי בחומר שקיבלתם.

גלעד אמיר: אבל גם לקראת חג החנוכה כל אחת מהשכבות בבית הספר קיימה פעילויות עיוניות וחוויתיות שקשורות לחג החנוכה.

משה גפני: יש אצלכם תלמידים דתיים?

גלעד אמיר: יש אצלנו מספר קטן של תלמידים דתיים ומורים דתיים.

גלעד אמיר: כפי שתוכל לראות בחומר הכתוב, אנחנו מלמדים מחשבת ישראל, תנ"ך, ואת כל תוכנית החובה כמובן.

גלעד אמיר: עשרה ימים לפני חג החנוכה, תלמידי כיתה י"ב בבית הספר קיימו מסיבת ריקודים בבית הספר, אליה הוזמנו תלמידי בית הספר.

גלעד אמיר: הם ביקשו רשות לקשט את המקום באותו ערב גם תוך ציון חג המולד, כיון שיש בשכבה כמה תלמידים ערבים נוצרים.

גלעד אמיר: הם חשבו שזה מכבד ויפה שנציין יחד איתם את חנוכה ואת חג המולד – וכך היה.

גלעד אמיר: המסיבה היתה מסיבת ריקודים.

גלעד אמיר: הקישוטים בפתח היו קישוטים של חנוכה ושל חג המולד.

גלעד אמיר: תלמיד ערבי נוצרי מבית הספר הביא את עץ האשוח הקטן שלו, שעמד ברחבה ולא בלט במיוחד.

גלעד אמיר: הפיכת הנושא למוקד העניין היא שהבליטה את הדבר.

גלעד אמיר: התקשורת, שהוציאה את זה מתוך הקונטקסט והפכה את זה למוקד הזהות או החג, היא שהבליטה את זה.

גלעד אמיר: לא כך היה.

גלעד אמיר: זאת לא השקפתנו.

גלעד אמיר: אם ג'ורג' בוש הדליק חנוכיה בבית הלבן, לשם ההשוואה, האם הוא עשה את זה מתוך התבטלות או מתוך סכנה של התגיירות?

גלעד אמיר: אני מדבר עכשיו על חלק מהדברים שהוטחו בנו.

גלעד אמיר: אנחנו רואים בכך מתן כבוד למיעוט היהודי שנמצא בארצות הברית.

גלעד אמיר: אני רואה את זה בדיוק באותה צורה.

גלעד אמיר: התלמידים, באישור בית הספר, רצו להביע כבוד ורוח של שותפות כלפי המיעוט הערבי נוצרי – שהוא אומנם מיעוט קטן בבית הספר, אבל בכל זאת שלושה מתלמידי י"ב הם ערבים נוצרים.

אילן שלגי: באיזה תאריך זה היה?

גלעד אמיר: עשרה ימים לפני חג החנוכה.

אילן שלגי: התאריך שבו הופיעה הכתבה בעיתון הוא 28 בדצמבר.

אילן שלגי: כריסטמס, אנחנו יודעים, הוא 24 בדצמבר.

אילן שלגי: אולי זה נפל בדיוק בתאריך של חג המולד?

גלעד אמיר: ממש לא.

יוסי שריד: אני ממליץ לקבל את הסבריו של ד"ר אמיר, ולהסתפק בעניין.

יוסי שריד: אספר לכם סיפור שצריך להיות משל, אבל הוא לא בדיוק משל כי הנמשל איננו מדוייק.

יוסי שריד: לפני שנה, בשנה האזרחית החדשה, היתה תקופת בחירות לא עלינו.

אילן שלגי: במקרה שלך זה נכון.

יוסי שריד: המסיבה כבר נגמרה, אתם צריכים להתחיל לעשות משהו.

יוסי שריד: עם עץ אשוח, בלי עץ אשוח, המסיבה כבר נגמרה, אבל עוד חוגגים.

יוסי שריד: הייתי ראש הרשימה ונקראתי למסיבת עיתונאים במטה העולים בבית סוקולוב.

יוסי שריד: אני בא לבית סוקולוב, נכנס לחדר שבו נערכת מסיבת העיתונאים, ואוי לעיניים שכך רואות – אני רואה עץ אשוח שהוצב במקום ביוזמת מטה העולים.

יוסי שריד: חברת הכנסת סולודקין תסביר כאן שזה לא בדיוק--

מרינה סולודקין: אנחנו לא מכירים את האפיפיור, את האיש המכוער הזה.

יוסי שריד: חברת הכנסת סולודקין, אני אפילו מסכים אתך.

יוסי שריד: אני פשוט פוטר את עצמי מההסברים – איך בעיקר עולים מברית המועצות לשעבר--

מרינה סולודקין: אבל כאן לא מדובר בעולים.

מרינה סולודקין: לי זה חשוב.

יוסי שריד: אני לא מציע להתחיל לחגוג עכשיו את סילבסטר או את כריסטמס.

יוסי שריד: אין לי הצעה כזאת.

יוסי שריד: להיפך, הסיפור שלי נגמר רע מאוד מבחינתך.

יוסי שריד: הבנתי שמסיבת עיתונאים כבר לא תהיה פה, כי למחרת יתפרסם הרי רק עניין האשוח.

יוסי שריד: אנחנו רק אנשים יותר מנוסים.

יוסי שריד: ואגב, אני בטוח שהעץ אצלכם לא היה אשוח, כי אין אשוחים בארץ.

יוסי שריד: זה בוודאי היה שיח.

יוסי שריד: אבל כבר ידעתי שהשיח שלי יהיה השיח הציבורי.

גלעד אמיר: זה היה עץ מפלסטיק.

יוסי שריד: עכשיו אני בדילמה, מה אני עושה עם הסיפור הזה.

יוסי שריד: אני מבקש להרחיק את זה – אבל כולם כבר שם.

יוסי שריד: אוי לי מלהרחיק, אוי לי מלהשאיר.

יוסי שריד: בנוסף, הציבו את זה כך שאי אפשר היה לצלם אותי בלי עץ האשוח, ואת עץ האשוח אי אפשר היה לצלם בלעדיי.

יוסי שריד: אז אני כבר יודע שאנחנו בלאו הכי מתייוונים ומתנצרים, ומה לא.

יוסי שריד: מחר יהיה בוודאי יוסי שריד והאשוח.

יוסי שריד: בברירה הזו, ביקשתי לסלק את העץ והוא סולק, כי לא רציתי להופיע למחרת עם עץ האשוח.

יוסי שריד: זה לא בראש שלי.

יוסי שריד: אני יכול לכבד אנשים שיש להם איזשהו סנטימנט, געגוע או השקפה אחרת בעניין זה, אם כי לגייס השקפה בעניין האשוח זה מאמץ קצת מופרז.

יוסי שריד: סיפרתי את הסיפור כדי לומר שאני לא מתלהב מזה.

יוסי שריד: עם זאת, אני חושב שאפשר להסתפק בהסברי בית הספר.

יוסי שריד: אני חושב כשמדובר בבית ספר שלומדים בו גם תלמידים נוצרים זה בסדר גמור מבחינת התלמידים, אם הם ראו את זה כמחווה כלפי התלמידים האחרים.

יוסי שריד: במדינה שאין בה בכלל מחוות מהסוג הזה, אני חושב שזוהי תופעה יפה ובמובן מסויים אף ראויה להערכה.

יוסי שריד: זה לא אומר שאני ממליץ מחר לבתי הספר בכל הארץ להציב עצי אשוח – רחוק מזה, וסיפרתי איך אני נהגתי לבושתי בעץ האשוח.

יוסי שריד: אבל נדמה לי שאפשר להסתפק בהסברים האלה.

יוסי שריד: זה בסדר גמור וחבל להשחית זמן על נושא בטל.

אילן שלגי: היות ושמענו כמה חברים, כולל אותך, נשמע גם חברים אחרים אם הם רוצים להתבטא.

אילן שלגי: אני מבקש מחברת הכנסת פינקלשטיין ומהאחרים להתייחס לזה בקונטקסט של איך אנחנו רואים ארוע במדינה אחרת שבה היהודים הם מיעוט, והאם ראוי שתוצב גם חנוכיה בצד הסמלים הנוצריים.

יוסי שריד: גם הפחד הזה, כאילו שיח מסכן מאיים ממש על זהותנו הלאומית.

אורי אריאל: אני לא מאוד מוטרד מההסבר הזה.

אורי אריאל: אם אתם שואלים אותי אם ישנתי הלילה לקראת הדיון – ישנתי עד כמה שנתנו לי.

אורי אריאל: יש דברים שמטרידים אותי יותר.

אורי אריאל: אני מציע שהוועדה תמליץ למערכת החינוך לא לתת לזה ביטוי.

אורי אריאל: אפשר לתת ביטוי, אני לא נגד לתת כבוד וחברות לחברים שלהם מהמגזר הערבי או ממגזר אחר שלומדים אתם.

אורי אריאל: אפשר למצוא גם דרך אחרת.

אורי אריאל: הרי אפשר לעשות ערב אחר במקום, ובית הספר יעזור.

אורי אריאל: אני לא רוצה להטיל עכשיו וטו כזה או אחר, ואני לא מציע לחברת הכנסת פינקלשטיין להפוך את זה לסיפור גדול כל כך.

אורי אריאל: אני למשל למדתי עכשיו משהו בעקבות הדיון, מי היה מי, ומה הוא אמר.

אורי אריאל: זה לא נתפס כך בחברה הישראלית.

אורי אריאל: יש לנו הרבה נוצרים בארץ הזאת מהעליה האחרונה ומהתקופה שלפני העליה האחרונה.

אורי אריאל: אלה חוגגים כך, ואלה כך.

אורי אריאל: במערכת המוסדית לא הייתי עושה את זה.

אורי אריאל: אדוני היושב ראש, אתה שואל איך נוהגים בחוצלארץ.

אורי אריאל: יש מנהג של נשיא ארצות הברית שמדליק אצלו חנוכיה, ויש את ממשלת צרפת שלא מאפשרת לאף אחד שום דבר.

אורי אריאל: אז יש כאלה ויש כאלה.

אורי אריאל: אנחנו לא צריכים לתת את החיזוקים משם.

אורי אריאל: בישראל חוגגים את חגי ישראל, ובבית ספר ערבי חוגגים מן הסתם את חגי האיסלם.

אורי אריאל: תעשו את זה בצד, באיזשהו מקום אחר.

אורי אריאל: כולם יהנו לא פחות, ובא לציון גואל.

אילן שלגי: חברת הכנסת פינקלשטיין, חילקת לנו דף על סילבסטר שהיה רשע ואנטישמי גדול.

אילן שלגי: בסך הכל מדובר פה על הכריסטמס ולא על הסילבסטר.

אילן שלגי: יש סוגייה אחרת: האם ועד כמה מערכת החינוך שלנו צריכה להכיר בכך שבני נוער מציינים את יום השנה החדשה.

אילן שלגי: ראינו בעיתונות לפני יומיים, שהיו בתי ספר שלא נפתחו בכלל למחרת, או שהתלמידים הגיעו באיחור רב כי הם ציינו את השנה החדשה.

אילן שלגי: למיטב ידיעתי, בלוח הנוצרי יש לכל יום בשנה את הקדוש שלו.

אילן שלגי: על 31 בדצמבר נפל במקרה הקדוש סילבסטר.

אילן שלגי: בואי נצא מתוך נקודת הנחה שכולם לא אהבו יהודים.

אילן שלגי: אבל גם מי שמציין את תחילת השנה החדשה בארץ לא מציין איזשהו יום קדוש נוצרי, בזה אין לי ספק.

אילן שלגי: פה דובר בסך הכל על אירוע שהיה בחנוכה, וציינו בו גם את הסמל הנוצרי.

מרינה סולודקין: אני לא יודעת איך להתייחס לזה.

מרינה סולודקין: כשראיתי את נושא הדיון – "עץ האשוח" – זה הצחיק אותי מאוד.

מרינה סולודקין: אני מאוד מכבדת את גילה ואני מבינה מה זה יהדות בעיניי.

מרינה סולודקין: כמו שחגגנו ברוסיה במחתרת ובחשאי את חנוכה ואת פסח.

מרינה סולודקין: אבל אני חושבת שאין כאן שום דבר שקשור לערכים של דת.

מרינה סולודקין: אני לא יודעת לגבי בית ספר של יהודים ושל ערבים – זה מקרה אחר לגמרי.

מרינה סולודקין: אצל יוצאי ברית המועצות אין שם כזה – "סילבסטר".

מרינה סולודקין: רק במדינת ישראל אומרים כל הזמן "סילבסטר".

מרינה סולודקין: כל הנושא של הקדוש הנוצרי לא קשור בכלל, כי ברוסיה כל הדתות היו אסורות – הדת הקתולית, האורטודוקסית, היהודית.

מרינה סולודקין: הם נהגו באופן שווה כלפי כולם.

יוסי שריד: את יודעת שבאמריקה לא יודעים בכלל מה זה סילבסטר?

יוסי שריד: אין מושג כזה.

אורי אריאל: אולי נהיה אור לגויים?

מרינה סולודקין: מה זה עץ אשוח – לגבי יוצאי ברית המועצות לפחות?

מרינה סולודקין: אני מייצגת את מה שאני מבינה.

מרינה סולודקין: זהו סמל וסימן לשנה האזרחית החדשה, בלי כל קשר לדת.

מרינה סולודקין: אני חושבת שצריכים להבין את זה, כי לוקחים את השם מההיסטוריה של הנצרות.

מרינה סולודקין: אני אפילו לא חושבת שאנחנו צריכים לדעת מי הוא היה.

מרינה סולודקין: אם הוא היה רודף יהודים, לשם מה להזכיר כל הזמן את השם הזה?

מרינה סולודקין: חברת הכנסת פינקלשטיין קוראת לחשבון נפש ולבחינת ערכים.

מרינה סולודקין: זה לגמרי לא קשור לסיפור.

מרינה סולודקין: אולי העובדה שמציינים את זה במדינת ישראל נובעת מתהליך הגלובליזציה.

מרינה סולודקין: אני נדהמתי מאוד.

מרינה סולודקין: בבית הספר שבו הבן שלי לומד באשקלון, ב-1 בינואר לא הגיעו תלמידים ישראלים שנולדו בארץ.

מרינה סולודקין: הבן שלי הגיע ב-1 בינואר, והיה בין הבודדים.

מרינה סולודקין: לכן אני קוראת להתייחס לזה כדבר גלובלי.

מרינה סולודקין: חבל מאוד שאין לנו זיקוקים בשנה האזרחית החדשה.

מרינה סולודקין: אני רוצה לראות שזה דף חדש – אולי מבטיח.

אילן שלגי: תודה.

אילן שלגי: הצטרפה אלינו גב' חנה גילת, ממונה על חינוך על יסודי במנח"י.

אילן שלגי: בבקשה.

חנה גילת: אנחנו היינו חשופים לסוגיה הזאת באמצעות התקשורת – המקומונים, העיתונים והטלוויזיה.

חנה גילת: בעצם כך נחשפנו.

חנה גילת: אחרת אני לא חושבת שהיינו נוגעים בכלל במסיבה של בית הספר.

אילן שלגי: אבל מה תמליצו להם לשנה הבאה?

אילן שלגי: זאת השאלה.

חנה גילת: אני יכולה להגיד כמנהלת בית ספר לשעבר, שזאת סוגיה שמנהל בית ספר חשוף לה.

חנה גילת: היום זה בעניין הזה, ומחר זה בעניין אחר לגמרי.

חנה גילת: הוא צריך לעשות שיקול דעת, כי בכל החלטה מישהו לא יהיה מרוצה.

חנה גילת: אני ממליצה למנהל בית הספר ללכת עם האמת שלו.

חנה גילת: ד"ר אמיר בדק, המסיבה היתה ב-11 בדצמבר.

חנה גילת: צריך לקחת בחשבון שכריסטמס היה בכלל חופשה מלימודים.

חנה גילת: אם הוא היה אומר 'לא' לתלמידים שפנו אליו בנוגע לקישוט, הוא היה צריך לתת את ההסבר לתלמידים.

חנה גילת: אני מעדיפה שמנהל בית ספר יילך עם האמת שלו.

חנה גילת: אם הוא אמר להם כן, הוא צריך לתת את ההסברים בתקשורת, לחברי הכנסת וכך הלאה.

חנה גילת: באיזון הזה, אם אתה שואל אותי מה אמליץ לשנה הבאה, זה ללכת עם האמת החינוכית שלך.

משה גפני: השאלה היא האם יש בעניין הזה מדיניות של משרד החינוך?

משה גפני: האם דנו על כך אי פעם?

חנה גילת: אני לפחות לא יודעת שהתקיים דיון על הסוגיה המסויימת הזאת.

חנה גילת: עכשיו אנחנו בהחלט נדרשים לתת הסברים ומענים.

חנה גילת: כאמור, ההצעה הזאת לא באה מתוך בית הספר או מהנהלת בית הספר, אלא ממועצת התלמידים שיזמו את המסיבה הזאת.

חנה גילת: שכשאתה אומר לתלמידים לא, אתה צריך לתת להם הסברים.

חנה גילת: אתה צריך לתת להם הסברים איך אתה מחנך בשיעור להומניזם ולפלורליזם – כמובן עם הדגש על הזהות היהודית.

חנה גילת: אני חושבת שגלעד פרס בפניכם את כל מה שבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה עושה בנושא הזה – וכשזה בא לידי מימוש במסיבה אתה אומר משהו אחר לגמרי.

חנה גילת: קשה באמת לענות על הסתירה הפנימית הזאת.

חנה גילת: אם אתה שואל אותי, אני חוזרת ואומרת שאני אמליץ למנהל ללכת עם האמת שלו, ובלבד שהיא מעוגנת בחוקים ובנהלים.

אילן שלגי: פרופ' עופר, בבקשה.

פרופ' דליה עופר: אני רוצה לחזק מאוד את דבריה של חנה גילת.

פרופ' דליה עופר: האוטונומיה וחוסר היכולת לחנך מתוך סתירות פנימיות, היא אחד הדברים הבסיסיים ביותר בחינוך, ואני חושבת שחברת הכנסת פינקלשטיין יודעת את הדברים מתוך ניסיונה הרב בהוראה.

פרופ' דליה עופר: לכן, יש לשער שיהיו בתי ספר שבהם ההצעה לא תעלה, ההסכמה לא תהיה ולא היה נוצר קונפליקט כזה.

פרופ' דליה עופר: אבל כאן מדובר במערכת שמחנכת לפתיחות, במערכת שיש לה תוכנית תלת-שנתית ארוכת שנים עם בית ספר אל-מוטראן בנצרת – שהוא בית ספר ערבי-נוצרי – בתוכנית חינוכית יוצאת דופן, עליה קיבל אמיל שופאני פרס אונסקו לפני כחודשיים.

פרופ' דליה עופר: מדובר בבית ספר שלומדים בו תלמידים ערבים – אני זוכרת שהיה לי תלמיד ערבי בבית הספר, ואני כבר למעלה מ-20 שנה לא בבית הספר.

פרופ' דליה עופר: כך שיש לנו מציאות כזאת לאורך השנים.

פרופ' דליה עופר: אני מניחה שיש גם תלמידים מהעולים החדשים, שאולי באים ממשפחות מעורבות – אנחנו לא בודקים את זה.

פרופ' דליה עופר: אני מסכימה לחלוטין עם הניסוח של חנה גילת – לתת לזה ללכת לפי האמת של בית הספר.

פרופ' דליה עופר: זאת החלטה אוטונומית.

פרופ' דליה עופר: אי אפשר שמערכת ביורוקרטית תתערב בכל דבר.

פרופ' דליה עופר: היכולת לנשום, המרחב שמאפשר לפעול בתוך מערכת חינוכית, היא הדבר הכי חשוב כמעט למנהל, למורה ולכל הפעילים החינוכיים.

פרופ' דליה עופר: מכיון שזה יצא לתקשורת – וטוב שזה יוצא לתקשורת – אני מציעה להפוך את זה למנוף חינוכי.

פרופ' דליה עופר: אני מציעה להפוך את הדבר הזה ולומר: אנחנו במדינת ישראל – אני לא פוחדת ממסיון, מנוצרים ומהתנצרות, ברוך השם שאני גם לא פוחדת מאנטישמיות.

פרופ' דליה עופר: כמי שמלמדת את הנושאים האלה, אני יכולה להגיד לכם שלישראלים קשה להבין מהי אנטישמיות כי אנחנו חיים בארץ – ויש לכך כל מיני סיבות נוספות.

פרופ' דליה עופר: אז בואו נהפוך את זה למנוף חינוכי ונאמר: הנה, יש לנו.

פרופ' דליה עופר: בזכות זה שאנחנו חיים במדינת ישראל, בזכות זה שאנחנו חיים בסוברניות יהודית, אנחנו יכולים לכבד את האחר, אנחנו יכולים להראות שאנחנו באמת מכבדים את הערכים, שאנחנו רוצים שאלו יהיו הערכים המובילים בחברות שבהם היהודים הם במיעוט, כפי שציינת אדוני היושב ראש.

פרופ' דליה עופר: בגלל שאני באוניברסיטה, אנחנו יוצאים לשבתונים, והילדות שלי היו בבתי ספר לא יהודיים במשך כל מיני תקופות בחייהן.

פרופ' דליה עופר: באתי יותר מפעם אחת, ובכיתות שונות, לספר על החגים, ללמד מהי תפילה, להדליק נרות, וכן הלאה – מפולקלור ועד תכנים, תלוי באיזה גיל זה היה.

פרופ' דליה עופר: בעובדה שהן נחשפו לכל הדברים האלה ראיתי יתרון עצום לבנות שלי.

פרופ' דליה עופר: בואו נרגיש את עצמנו מספיק חזקים תרבותית.

פרופ' דליה עופר: אנחנו באמת מספיק חזקים תרבותית כדי שלא ניבהל מהדבר הזה.

משה גפני: אני מייצג השקפת עולם לפיה צריך לחיות בשלום עם העם הנוצרי.

משה גפני: המושג "אל תתגרו באומות", חבר הכנסת שריד, הוא מושג שמשליך אצלנו גם על הנושא המדיני.

משה גפני: אני יכול לעשות חשבון ארוך טווח עם הנצרות.

משה גפני: כל אחד מאיתנו יכול לערוך חשבון רציני מאוד, עגום מאוד ואפילו מפחיד עם העולם הנוצרי.

משה גפני: אנחנו לא עושים את החשבון.

משה גפני: אנחנו מפנימים את זה, אנחנו מלמדים את הילדים שלנו את ההיסטוריה היהודית – על גירוש ספרד, האינקווזיציה, מסעי הצלב.

משה גפני: הילדים שלנו יודעים בדיוק מה העולם הנוצרי עשה לנו.

משה גפני: אנחנו חיים אתם בשלום ואנחנו מעוניינים לחיות אתם בשלום.

משה גפני: העולם הנוצרי אפילו מתערב במה שנעשה כאן, ואנחנו לא יוצאים מעורנו כדי להגיד שלא יתערבו.

משה גפני: אני באמת לא יודע אם צריך לעשות מכך עניין גדול, אבל אני חושב שמכיוון שזה כבר היה ועלה – אי אפשר להתעלם מכך.

משה גפני: הגמרא במסכת בבא מציעא אומרת:

משה גפני: הקישה נתחייב בה – ברגע שהרמת מציאה אתה חייב להחזיר אותה.

משה גפני: אתה יכול לא להסתכל, לא למצוא – אבל אם כבר הרמת, אתה חייב להחזיר אותה.

משה גפני: אז אם יש לך כבר את עץ האשוח כאן בוועדה, חייבים להתייחס לעניין ואתה לא יכול להתעלם ממנו.

משה גפני: אדוני המנהל, אני מסכים אתך בדבר אחד, ולא בדבר האחר.

משה גפני: אם התקשורת לא היתה עושה מכך עניין, זה באמת לא היה הופך לעניין.

משה גפני: אבל כאלה הם חיינו – עושים עניין ממה שנוח לעיתונאים ולא עושים עניין מהדברים שבאמת צריך לעשות מהם עניין.

משה גפני: אבל הדוגמה שהבאת מנשיא ארצות הברית היא איננה דוגמה שמתאימה לנושא הזה.

משה גפני: הבאת את הדוגמה של נשיא ארצות הברית כדי להוכיח שגם אנחנו צריכים לנהוג כך – נשיא המדינה צריך לכבד את כל מי שנמצא כאן--

יוסי שריד: תאר לעצמך איזה סקנדל היה קורה לו בבית נשיא המדינה היה עץ אשוח – כאין וכאפס למה שהיה כאן.

יוסי שריד: צריך לכבד, הוא שם חנוכיה.

אילן שלגי: חבר כנסת גפני, תתייחס גם לדוגמה שהביאה פרופ' עופר על בתי ספר בחו"ל.

משה גפני: אני חושב שצריך לכבד את כל הדתות שנמצאות כאן וגם את אלו שלא נמצאות כאן – לא צריך לעשות פולחנים, ואני גם לא חושב שמישהו מצפה שזה מה שיקרה אצל הנשיא.

משה גפני: צריך לכבד ולאפשר לכולם לחיות את חייהם, כל אחד על פי עניינו.

משה גפני: לגבי בתי הספר בחו"ל, אני לא מבקש – ואני חושב שיהודים בחו"ל גם לא מבקשים שתהיה חנוכיה בבית הספר.

אילן שלגי: מבקשים – וגם שמים.

אילן שלגי: הנה, שמעת עדות ואני מחזק אותה.

אילן שלגי: גם הילדים שלי נהגו כך בבתי ספר בחו"ל.

יוסי שריד: בדרך כלל לא צריך לבקש, כי זה כבר הפך להיות נוהג רגיל.

יוסי שריד: אבל במקרה שלא, הורים יהודים דווקא כן מבקשים – תתפלא.

משה גפני: לדעתי ברוב המקרים לא מבקשים.

משה גפני: אני לא חשוב שזה מה שעומד לדיון.

משה גפני: מה שעומד לדיון הוא לא לכפות עלינו אורח חיים אחר במקומות שבהם אנחנו במיעוט בבתי הספר.

משה גפני: במדינת ישראל יש בתי ספר נוצרים ויהודים.

משה גפני: יש בתי ספר נוצרים שייתכן ולומדים שם כמה יהודים, ובתי ספר יהודים שלומדים בהם כמה נוצרים או כמה מוסלמים.

משה גפני: אבל מערכת החינוך במדינת ישראל מאפשרת לתלמיד נוצרי ללמוד בבית ספר נוצרי, על כל המשתמע מכך.

משה גפני: זה כולל את כל הפולקלור, את כל החגים ואת כל מה שנלווה לנצרות.

משה גפני: יש בתי ספר שיכולים ללמוד שם נצרות.

יוסי שריד: זה נכון גם לגבי אמריקה.

יוסי שריד: באמריקה יש בתי ספר יהודים.

יוסי שריד: אתה יכול להגיד שכל היהודים ילמדו בבתי ספר יהודים, שאסור שהם ילמדו בבית ספר רגיל?

יוסי שריד: מישהו היה מקבל את זה?

משה גפני: בסופו של דבר אני רוצה להגיע לשאלה, האם לתלמיד במערכת החינוך הממלכתית – ובמקרה זה בית הספר התיכון שליד האוניברסיטה – יש את כוח ויכולת חזקים די הצורך כדי לעמוד על העובדה שהוא יהודי, על כל המשתמע מכך, ומתוך כך לכבד את השני.

משה גפני: האם הוא מפנים ערכים יהודיים, לימוד מושגים יהודיים, לימוד יהדות וכל הנלווה לעניין.

משה גפני: האם הוא יודע למה הוא יהודי, האם הוא יודע למה הוא כאן.

משה גפני: האם הוא יודע את כל המשמעות העמוקה של היהדות על כל ההיסטוריה שלה – לא רק כלפי חוץ – כאשר הוא אומר:

משה גפני: אני מתחנך ברוח פלורליסטית והומניסטית, ואני מכבד את כולם.

משה גפני: זה בסדר גמור.

משה גפני: אבל השאלה היא עד כמה יש לתלמיד בחינוך הממלכתי כוח ויכולת חזקים די הצורך לעמוד על העובדה שהוא יהודי, ומתוך כך לכבד את השני.

משה גפני: את החשבון הזה אני לא יכול לעשות.

משה גפני: מי שצריך לעשות אותו זה בית הספר ומשרד החינוך.

משה גפני: אני צופה רע בענין הזה, כיון שהיום אנחנו לא נמצאים עם שלושה תלמידים ערבים נוצרים בתיכון.

משה גפני: אנחנו נמצאים פה עם הרבה מאוד לא יהודים במדינה.

משה גפני: הסיפור של עצי האשוח הוא סיפור שלא היה פה לפני כמה שנים.

משה גפני: לא היה מושג כזה בכלל.

משה גפני: היום הוא הופך להיות נושא.

משה גפני: הרי מי שנמצא במקומות שונים במדינה רואה עצי אשוח, ואף אחד לא מביע עמדה לגבי העניין הזה, כי מדובר בגויים.

משה גפני: אתה יכול להגיד לנוצרי לא לקחת עץ אשוח?

משה גפני: אני לא מדבר על עץ אשוח מבחינת העניין עצמו, אלא מבחינת הסמל.

משה גפני: אנחנו הופכים להיות מדינה רב לאומית.

יהודית גידלי: מה מסמל עץ האשוח?

גילה פינקלשטיין: סמל נוצרי.

משה גפני: אני לא יודע.

משה גפני: הרי מהו נושא העניין?

משה גפני: הרי אנחנו הופכים להיות מדינה שהתרבות שלה היא לא בדיוק תרבות יהודית.

גילה פינקלשטיין: זאת נורמה תרבותית זרה.

משה גפני: ילד בבית ספר תיכון הולך למסיבה של 1 בינואר או של 31 בדצבמר – תקראי לזה איך שאת רוצה, את יכולה לקרוא לזה סילבסטר ואת יכולה לקרוא לזה כריסטמס, גם כשזו שנה חדשה.

משה גפני: כל המושגים האלה הם מושגים שהילד שלך חשוף אליהם.

משה גפני: כאשר הוא הולך לאותה מסיבה הוא לא נמצא רק בין יהודים, אלא גם עם נוצרים ועם בני דתות אחרות.

משה גפני: אני מציין עובדה.

אילן שלגי: חבר הכנסת גפני, אני רוצה לבשר לך, שיש במדינת ישראל בתי ספר שבהם לומדים בנים ובנות ביחד.

אילן שלגי: אתה יודע?

משה גפני: עוד תגיע בסוף לצבא.

משה גפני: הרי אני לא חושב שאני מדבר עכשיו על ילדים שלומדים בבתי ספר חרדים.

משה גפני: אני מכיר את העניין.

משה גפני: השאלה היא האם המחנכים וההורים צריכים לחשוב על כך שכאשר יש כאן חברה מעורבת בין יהודים לשאינם יהודים, האם היהדות של אותו תלמיד בן 14, 15 או 17 מספיק חזקה כדי שהוא יוכל להתמודד עם התופעות האלה.

משה גפני: האם מדינת ישראל תמשיך להיות מדינה יהודית בעוד דור או בעוד כמה שנים – לא במובן שבו יש כאן יותר יהודים מנוצרים, אלא האם היא תמשיך להיות מדינה יהודית, שהנוער שגדל בה יודע מה זה ומבין את המושג העמוק הזה.

משה גפני: זה מה שמדאיג אותי.

משה גפני: אז בסדר, תלמידים בתיכון הניחו עץ האשוח.

משה גפני: השאלה היא מה זה מסמל.

משה גפני: השאלה היא מהי המשמעות שהתלמידים נתנו לפעולה הזאת.

פרופ' דליה עופר: אבל אמרנו מה זה מסמל לתלמידים.

פרופ' דליה עופר: הם הביעו באופן ישיר את הדברים שזה מסמל עבורם.

פרופ' דליה עופר: אתה לוקח את זה עכשיו לשאלה רחבה על הזהות היהודית של מדינת ישראל.

משה גפני: זה בדיוק מה שמטריד אותי.

משה גפני: עץ האשוח לא מטריד אותי.

משה גפני: מטריד אותי, האם מאחורי עניין עץ האשוח עומדים תלמידים יהודים במדינה יהודית שהם חזקים די הצורך כדי להתמודד עם השאלות שעולות כתוצאה מהעניין הזה.

יוסי שריד: הילדים אמרו שהם רוצים לכבד את זולתם.

יוסי שריד: הם לא אמרו שזה צורך שלהם.

משה גפני: אם אין שאלה – אני רגוע.

משה גפני: הנושא של עץ האשוח הוא באמת חמור מאוד.

משה גפני: הנושא הפחות חמור, אבל הוא זה שמטריד אותי באמת, הוא הזהות היהודית של התלמידים.

משה גפני: אז אם חבר הכנסת שריד אומר שהכל בסדר, אז אני רגוע.

משה גפני: הרי הילד שלי לא לומד בחינוך הממלכתי.

משה גפני: אם הוא רגוע – גם אני רגוע.

משה גפני: אבל אם לא הייתי יודע שהוא רגוע, אני מודיע לכם שאני מודאג עד לשמיים.

משה גפני: כיון שהמשמעות של העניין איננה עץ האשוח, אלא עד כמה ילד בבית ספר חילוני וממלכתי יודע על יהדותו.

משה גפני: מילה למשרד החינוך, וזה מה שלא מוצא חן בעיניי בענין.

משה גפני: משרד החינוך מעורב מאוד בפרטים הקטנים ביותר שיש במערכת החינוך במדינת ישראל – ואתה כיו"ר ועדת החינוך גם מדרבן אותם לעניין.

משה גפני: אז אם כך, בנוגע לשאלת ההתייחסות למיעוט הנוצרי במערכת החינוך, אני שומע שלמשרד החינוך אין מדיניות – לא התקיים דיון בשאלה אם מתערבים או לא, אם אומרים לבית הספר מה לעשות או לא.

משה גפני: אני יודע שלגבי מערכת החינוך החרדית, למשל, מקיימים כל היום דיונים על הליב"ה – האם ילמדו כך בבית ספר חרדי, או לא.

משה גפני: אני ממערכת החינוך החרדי, ולמדתי הכל.

משה גפני: פה על כל דבר פעוט ביותר מתערבים.

משה גפני: ועדת החינוך מתכנסת 600 פעם, השרה צריכה להגיד והמנכ"לית צריכה להגיד.

משה גפני: מערכת החינוך החרדית היא בסך הכל מיעוט.

משה גפני: ואילו כאן, בנושא שנוגע לרוב מערכת החינוך במדינת ישראל, בנושא מאוד קרדינלי – אנחנו צועדים יותר ויותר למציאות הזאת, שבה יש יותר תלמידים במערכת החינוך הממלכתי שאינם יהודים – האם משרד החינוך לא נתן את דעתו לכך?

משה גפני: מה, הוא עסוק כל הזמן עם החרדים?

גלעד אמיר: אני שמח שאנחנו עוברים מהנושא השולי של עץ האשוח, לנושא היותר רחב של החינוך היהודי.

גלעד אמיר: כפי שפרסתי בפניכם במסמך, בית הספר עושה הרבה.

גלעד אמיר: בית הספר מוכן לעשות עוד יותר.

גלעד אמיר: אני מנהל בית הספר ארבעה חודשים בסך הכל.

גלעד אמיר: בארבעת החודשים האלו היו לי שתי דוגמאות בוטות לאפליית בית הספר החילוני בניסיונותיו לתת חינוך נוסף בתחום הערכי-יהודי.

גלעד אמיר: הדוגמה האחת: בג"ץ התערב בחלוקת תקציבים, ודרש שתקציבים בנושא חינוך יהודי לא יגיעו רק לחרדים, אלא גם לממלכתיים ולממלכתיים-דתיים.

גלעד אמיר: אנחנו הגשנו בקשה לתוספת תקציב – הלוואי ונקבל.

גלעד אמיר: נשמח לקבל תוספת שעות ולהשקיע אותן בנושא של חינוך יהודי.

משה גפני: ממש מצחיק.

משה גפני: מאז קום המדינה אין תקציב לחינוך יהודי?

משה גפני: מה היה עד שסגרו את משרד הדתות?

גלעד אמיר: דוגמה שנייה לאפלייה של המגזר החילוני בכוונותיו לתת חינוך ערכי יהודי במובן שלו – הרחב, החילוני-פלורליסטי, אבל היהודי – היא זאת: בדיון כלשהו שקשור לגבייה מהורים, נאמר שבבית ספר דתי מותר לגבות מהורים 5,000 שקלים עבור חינוך תורני.

גלעד אמיר: זה בסדר.

גלעד אמיר: אין שום אקווילנט בחינוך הממלכתי לגבייה מההורים עבור חינוך לרחב.

גלעד אמיר: אנחנו גם רוצים לחנך חינוך ערכי.

משה גפני: מזל שהיה עץ אשוח, עכשיו אני יודע שיש בעיות בחינוך הממלכתי.

משה גפני: למה לא נותנים להם?

משה גפני: למה הוא יכול לגבות מההורים כמו שעושים בבתי הספר הדתיים?

גלעד אמיר: השמיניסטים שהגיבו לכל הסערה הזאת, הרגיעו אותי במובן מסויים.

גלעד אמיר: אצטט שני משפטים מתוך הדף שחילקתי שהם כתבו כתגובה לעניין: "בבית ספרנו מתקיימות פעילויות רבות בעלות צביון יהודי מובהק השמות דגש על המורשת היהודית והציונית ומחנכות לזהות יהודית ישראלית מהבטים שונים.

גלעד אמיר: המניע להפקת מסיבה דו-חגית הוא מתוך ביטחון בזהותנו היהודית וקבלה של האחר.

גלעד אמיר: בשכבתנו לומדים תלמידים ערבים נוצרים, ומתוך תחושת ידידות ערכנו מסיבה שתשלב סמלים משני הדתות, ואין אנו מוצאים טעם לפגם באקט מסוג זה.

גלעד אמיר: " התלמידים הערבים הבודדים שלומדים אצלנו לומדים שש שנים תנ"ך, מחשבת וזהות יהודית.

גלעד אמיר: אז פעם אחת עמד עץ אשוח שעתיים בכניסה לבית הספר – נתנו להם כבוד ותשומת לב, ולא יותר מזה.

גלעד אמיר: אני חושב שזה חשוב וראוי.

אילן שלגי: אני מזמין אותך להגיע לדיונים שלנו בדו"ח שנהר, למשל, וביישום שלו במערכת החינוך.

אילן שלגי: כבר היה דיון כזה, ובקרוב יתקיים דיון נוסף.

אילן שלגי: אנחנו מכירים את הנושא – גם לגבי הבקשות שהוגשו לוועדת הנדל.

אילן שלגי: המועד להגשת הבקשות היה קצר למדיי.

אילן שלגי: פניתי למנכ"לית, והיא הסכימה להאריך את המועד בתקופה מסויימת.

אילן שלגי: אני מקווה שהחלוקה תהיה אומנם הוגנת.

אילן שלגי: ולך, חבר הכנסת גפני, אני רוצה לומר שגם היהודים הלא חרדים והלא דתיים במדינת ישראל עוסקים ביהדות, גם אם היא יהדות אחרת משלך.

אילן שלגי: ושמעת שאפילו כשאנחנו בחו"ל, אנחנו לפעמים מפיצים את היהדות.

משה גפני: אתה רגוע?

אילן שלגי: אני מאוד רגוע.

משה גפני: בסדר.

משה גפני: גם אני מאוד רגוע.

משה גפני: אני אביא לך כמה דוגמאות שיגרמו לך לא להיות רגוע.

גילה פינקלשטיין: למדתי שנה בקווינס קולג' בניו יורק – זוהי אוניברסיטה ציבורית – ואף פעם לא ראיתי שם חנוכיה, לא שופר ולא תפוח בדבש.

גילה פינקלשטיין: השתתפתי בפעילות של הסטודנטים, ואף פעם לא היו סממנים יהודים.

גילה פינקלשטיין: לא עקבתי אחרי העץ הזה, אבל קראתי את העיתון, והתלמידה בכתבה אמרה: "בסך הכל מושפעים מהתרבות האמריקאית".

גילה פינקלשטיין: היה כתוב: "הסמלים הנוצריים קבעו את ההצגה".

גילה פינקלשטיין: הדברים האלה מפריעים לי.

גילה פינקלשטיין: אני מאוד מעריכה את העובדה שמשקיעים בהפצת היהדות ויורדים לעומק בלימוד החגים היהודיים והיהדות.

גילה פינקלשטיין: זה באמת נהדר, טרם עברתי על הדפים שהמנהל חילק.

גילה פינקלשטיין: אבל אני חושבת שלא ראוי שאנחנו כאן בוועדת החינוך במדינת ישראל נגיב לכך בביטול ובסלחנות.

גילה פינקלשטיין: בתקופה כזאת, שבה הזכרנו כל כך הרבה פעמים בוועדה התרופפות בנושא של ערכים יהודים שורשיים, איך להחדיר בנוער שלנו כדי שלא יהיו מרוחקים, אני חושבת שצריכה להיות התייחסות מטעם הוועדה.

גילה פינקלשטיין: אני חושבת שמשרד החינוך כן צריך להגיב.

גילה פינקלשטיין: אני לא מתערבת במסיבות פרטיות של אנשים ואני לא מנותקת ולא חיה בבועה, ולא אכפת לי מה שאנשים עושים בבתים, אבל אני סבורה שצריכה להיות לנו שליטה על הצד החינוכי בבתי ספר ממלכתיים ציבוריים, ועל הצורה שבה חוגגים ארועים במדינת ישראל.

משה גפני: או שלא יתערבו בשום דבר.

יוסי שריד: אני לא יכול לקבל את זה.

גילה פינקלשטיין: יש לנו פיקוח על טיולים ועל תכנים לימודיים, צריך שיהיה לנו פיקוח על ארועים.

גילה פינקלשטיין: ואם אנחנו נתקלים בתופעה כזאת, כן נראה התייחסות.

גילה פינקלשטיין: כפי אמרתי בתחילת הישיבה, אנחנו שומעים שיש מסיבות סוף שנה.

יוסי שריד: אז יש.

גילה פינקלשטיין: אלו הם הפערים החברתיים שעליהם אתה מדבר הרבה, חבר הכנסת שריד.

גילה פינקלשטיין: חבר הכנסת שלגי, צריך לקבוע הנחיות וקריטריונים לארועים בבית הספר.

גילה פינקלשטיין: אנחנו שומעים על מסיבות יוקרתיות בסוף שנה, וזה מגביר את הפערים החברתיים.

גילה פינקלשטיין: צריך לקיים דיון על כך שאנחנו נותנים הנחיות בנושא אירועים בבתי ספר ממלכתיים ציבוריים.

משה גפני: אני מסכים אתה.

אילן שלגי: אני חושב שאנחנו צריכים לרשום לפנינו את תיאור הארוע ואת תגובת נציגת משרד החינוך.

משה גפני: אני לא מסכים.

משה גפני: אני לא שותף לזה.

אילן שלגי: חברת הכנסת פינקלשטיין, את לא יכולה להביא מתוך העיתון את תגובתו של משרד החינוך, כשיושבת פה נציגת משרד החינוך ואמרה מהי עמדתה.

משה גפני: מהי עמדתה?

אילן שלגי: היא אמרה שהיא משאירה לבית הספר להפעיל את שיקול דעתו.

גילה פינקלשטיין: בשנה הבאה יהיו לך 20 בתי ספר שיחגגו עם עץ האשוח, ואחר כך 100 בתי ספר, ואחר כך בכל בתי הספר.

גילה פינקלשטיין: זה נקרא לאמץ בבתי הספר נורמות תרבותיות זרות.

אילן שלגי: יש כאן שתי הצעות – הצעתה של חברת הכנסת פינקלשטיין, שאומרת שאנחנו צריכים להתערב ולפקח ולמנוע תופעות כאלה.

אילן שלגי: יש את הצעתו של חבר הכנסת שריד, אליה הצטרפתי, שאומרת שאנחנו רושמים לפנינו את הדברים, ושמקובלת עלינו עמדתו של משרד החינוך בעניין הזה לפיה הוא משאיר את ההחלטה בנושא הזה לכל בית ספר.

אילן שלגי: אלה שתי ההצעות.

גילה פינקלשטיין: אני לא מסכימה עם זה.

אילן שלגי: אז תצביעי נגד.

גילה פינקלשטיין: יש לך במשרד החינוך אגף דתי ואגף ממלכתי.

אילן שלגי: משרד החינוך שלח לישיבה הזאת את גב' גילת.

אילן שלגי: חבר הכנסת גפני, האם יש לך הצעה שלישית?

משה גפני: לא.

אילן שלגי: אז יש לנו שתי הצעות.

אילן שלגי: מי בעד הצעתה של חברת הכנסת פינקלשטיין?

משה גפני: סלח לי אדוני היושב ראש, אני רוצה להצביע אתך.

משה גפני: רק תגיד לי על מה.

גילה פינקלשטיין: אני רוצה לשאול אם נציגת משרד החינוך נשלחה כנציגת משרד החינוך לדון בזה?

משה גפני: על מה אתה רוצה להצביע?

משה גפני: אתה עושה צחוק.

משה גפני: אדוני היושב ראש, אני מבקש התייעצות סיעתית.

משה גפני: אני רוצה להתייעץ עם חבריי.

יוסי שריד: אני מבקש לשנות את הצעתי.

יוסי שריד: קודם כל, מנח"י זה משרד החינוך לכל דבר.

יוסי שריד: במקום לרשום את עמדת משרד החינוך, אנחנו רושמים את דברי נציגי בית הספר, שמניחים את דעתנו.

אילן שלגי: וגם את עמדת משרד החינוך.

משה גפני: אין עמדה, אדוני היושב ראש.

משה גפני: אתה לא יכול לעשות צחוק.

אילן שלגי: סליחה, העמדה היא שהם משאירים את ההחלטה לכל בית ספר.

משה גפני: אין עמדה של משרד החינוך.

משה גפני: היא אשה נכבדה ומכובדת, והיא מייצגת את מנח"י, והכל טוב ויפה, אבל עם כל הכבוד, אין עמדה של משרד החינוך.

משה גפני: אני לא יודע מהי עמדת משרד החינוך.

חנה גילת: לגבי איזה נושא?

חנה גילת: עמדה לגבי ההיענות?

חנה גילת: איך לקשט את מסיבת החנוכה?

אילן שלגי: אנחנו לא פותחים את הדיון מחדש.

משה גפני: אדוני היושב ראש, אני יכול לבקש התייעצות עם החברים שלי?

אילן שלגי: לא.

משה גפני: יש תקנון בכנסת.

משה גפני: אני מבקש התייעצות סיעתית.

משה גפני: נצביע על זה מחר.

משה גפני: אני חייב להתייעץ עם ליצמן.

משה גפני: יש תקנון.

גילה פינקלשטיין: גם אני צריכה התייעצות סיעתית, אז אנחנו נצביע בישיבה הבאה.

אילן שלגי: האם גם בישיבות ועדה התקנון אומר שאפשר לבקש התייעצות סיעתית?

משה גפני: בוודאי.

משה גפני: רק בישיבות ועדה.

משה גפני: במליאה אני לא יכול לבקש.

משה גפני: במליאה מצביעים.

גילה פינקלשטיין: בוועדת החינוך נמצאים הרבה חברי כנסת שלא יסכימו עם זה.

גילה פינקלשטיין: הם לא באו היום, ואני אדאג שהם יבואו בפעם הבאה, כי זה לא מקובל עליי שצריך לעודד את זה בבתי הספר במדינת ישראל.

אילן שלגי: בוודאי שלא צריך לעודד את זה.

אילן שלגי: השאלה היא אם צריך לאסור את זה.

אילן שלגי: זה הכל.

אילן שלגי: תודה רבה לאורחים.