ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 125, 2003-12-28 08:30

אילן שלגי: אין לכם עזרה שיש למועצות בפריפריה.

פטר וייס: נכון, ועם זאת יש לנו המון בעיות.

פטר וייס: המועצה היא הטרוגנית.

פטר וייס: יש כאן יישובים מאד חזקים ולעומת זאת יישובים מאד חלשים מבחינה סוציו-אקונומית.

פטר וייס: אנחנו הולכים ומתדלדלים בתקציבים.

פטר וייס: הדבר שחשוב לנו הוא שבחינוך יהיה שוויון.

פטר וייס: מבחינת החינוך יש לנו קרית חינוך בשעלבים, שזה ישוב דתי מהזרם הדתי לאומי.

פטר וייס: אלה חברה' שמשרתים בצבא, אבל בזרם החינוך שלהם יש הפרדה בין בנים ובנות.

פטר וייס: יש לנו גם קרית חינוך כאן, בבית חשמונאי, שהיא קרית חינוך מכיתה א' עד י"ב, כאשר כל בית הספר בנוי על אינטגרציה.

פטר וייס: האינטגרציה היא לא בסיסמאות, אלא במעשים.

פטר וייס: אין מה לעשות, זו מערכת שעולה למועצה כספים רבים.

פטר וייס: מצד אחד יש כוונה שמינימום תלמידים חזקים יעזבו, בחטיבה העליונה, ומצד שני – שנוכל להחזיק ככל האפשר את התלמידים החלשים, ולתת להם תשובות.

פטר וייס: אני לא אכנס כרגע, ולא אפרט, וד"ר איציק יוחנן יוכל לתת הסבר יותר מקצועי.

פטר וייס: המועצה האזורית משקיעה בחינוך הפורמלי משאבים רבים.

פטר וייס: אני לא יודע עוד כמה זמן נוכל לעמוד במשימה הזו.

פטר וייס: הדלתא בין מה שאנחנו מקבלים מהמדינה למה שאנחנו משקיעים זה 10 מיליון שקל.

פטר וייס: זה נשמע המון כסף, ועושים פה המון דברים, אבל אני חושב שזה עדיין לא מספיק.

פטר וייס: היינו צריכים הרבה יותר, ושוב – זה בגלל שאנחנו צריכים לתת תשובה גם לחלשים, גם למשפחות החלשות שלא יכולות לעמוד בנטל הזה.

פטר וייס: יש בעיות שאם קיימת בעיה הם ישלחו את הילדים לשיעורים פרטיים וישלמו את מיטב כספם עבור השיעורים.

פטר וייס: לא כולם יכולים.

פטר וייס: זה דורש מאתנו להיערך בצורה אחרת, וזה עולה לנו הרבה מאד כסף.

פטר וייס: בחינוך הבלתי פורמלי התקציב שלנו הוא כ- 6 מיליון שקל, כאשר מתוך זה, השתתפות ההורים היא בתשלום לחוגים זה 2 מיליון שקל.

פטר וייס: זו מערכת שהקמנו אותה ב- 10 השנים האחרונות.

פטר וייס: התמזל מזלנו והוקם פה אשכול פיס, שעשה פה ממש מהפכה.

פטר וייס: יש כאן ילדים במועצה שגם לומדים מחוץ למועצה.

פטר וייס: מאחר והמועצה הוכיחה יכולת ארגונית, ומאחר והצלחנו להקים קרית חינוך ולשדרג אותה, נוצר מצב שיישובים שבעבר נטשו את מערכת החינוך במועצה פנו כדי לחזור.

פטר וייס: הם ביקשו להצטרף שוב למערכת האזורית.

פטר וייס: עשינו חשיבה לטווח ארוך והחלטנו ללכת על קרית חינוך נוספת, עבור אותם 10 יישובים שהיום לא לומדים במערכת החינוך האזורית.

פטר וייס: חלקם לומדים במערכת הקיבוצית, שייסגרו בעתיד.

פטר וייס: ישנם ילדים שלומדים במועצה שכנה.

פטר וייס: במהלך הסיור נוכל לראות את התחלת העבודה בשטח.

פטר וייס: אני מקווה שהמדינה גם תראה קצת רצינות וגם קצת אמינות לגבי התקציבים לבינוי שהיא התחייבה אליהם.

פטר וייס: בינתיים זה די מקרטע, וזה יוצר מצב די קשה, כי התושבים אומרים "הבטחתם".

פטר וייס: נכון, הבטחנו.

פטר וייס: אנחנו, את חלקנו בתשתיות שם משקיעים עכשיו.

פטר וייס: כל מה שהמדינה לא נותנת במרכז הארץ אנחנו נדרשים להשקיע מכספנו.

פטר וייס: זה גורם לנו למצב שאומרים: אתם מתעסקים רק בחינוך, ומה עם תאורה, מדרכות וגינון.

פטר וייס: אנחנו מועצה אזורית שמשקיעה בחינוך, רווחה וקשישים.

פטר וייס: את המעט שאנחנו מביאים מהמדינה מה שנותנים לנו לתשתיות אנחנו מביאים.

פטר וייס: לגבי גינון וכל השאר – שהוועדים המקומיים שגובים מסי ועד יטפלו.

פטר וייס: יש מועצה אזורית שגובה ארנונה.

פטר וייס: נכון שאנחנו גובים את המינימום הנדרש על פי חוק, אבל גם הוועדים נדרשים לגבות את המסים המקומיים.

פטר וייס: תעבור פה ביישובים ותראה את ההבדלים בין יישוב ליישוב.

פטר וייס: יש יישובים שיש בהם מנהיגות חזקה, שאכפת לה ושהם יודעים גם איך לגבות את הכסף מהתושבים.

פטר וייס: ואז, הם עושים ומפתחים ומנסים להגיע לתשתיות כמו שאפילו בפריפריה יש כבר היום.

פטר וייס: אצלנו זה לא כל כך ככה.

פטר וייס: אנחנו נמשיך לנסוע הלאה.

פטר וייס: אני עדיין ממשיך ומאמין שהמדינה היתה צריכה להשקיע יותר.

פטר וייס: מאחר והמדינה לא משקיעה מספיק בחינוך, אנחנו נמשיך להשקיע ככל האפשר, למרות הקיצוצים המאד כואבים שעברנו השנה.

פטר וייס: השנה, רק במענק משרד הפנים, עברנו קיצוץ של אמצע שנה של 50%.

פטר וייס: אחר כך החזירו לנו חלק מהכסף.

פטר וייס: מענק משרד הפנים היה 11 מיליון שקל, והיום הוא עומד בערך על 5-5.5 מיליון שקל.

פטר וייס: כל אדם שמנהל אפילו משק בית יודע שאם פתאום, באמצע השנה, המשכורת נופלת באחוזים כאלה גבוהים, לא ניתן להמשיך לחיות בכלל.

פטר וייס: אז התמזל לנו מזלנו, בגלל השנים האחרונות בהם ניהלנו את המועצה בצורה אחראית, ודי תוקפים אותי על זה.

פטר וייס: טוענים שלא רוצים איזון תקציבי אלא עשייה.

פטר וייס: אני מאמין שהאיזון התקציבי הזה שהיה פה ב- 5 השנים האחרונות אפשר לנו לעבור את השנה הזו בשלום.

פטר וייס: אני עדיין לא יודע מה יהיה בשנת 2004.

פטר וייס: כמובן שכל קיצוץ שיהיה פה בשנים הקרובות, אם יהיה, יפגע במערכת החינוך.

פטר וייס: אין לנו משהו אחר לקצץ בו.

פטר וייס: אנחנו עובדים יותר כרשות חינוך מאשר כרשות מקומית שצריכה לתת שירותים מוניציפליים.

פטר וייס: הכסף שהיה אמור ללכת למען הרמת איכות החיים ברמה הפיזית, ביישובים, הולך לחינוך.

פטר וייס: זה מביא לנו לפה גם הרבה אוכלוסייה טובה, בהרחבות, ויש גם כאלה שבאים לגור פה בשכירות.

פטר וייס: באות משפחות חזקות, ומצד שני, הטיפול האנושי באוכלוסיות מיוחדות, שעולה לנו הרבה כסף, הגענו למצב שיש פה הרבה דיור זול.

פטר וייס: בזמנו הסבו מבנים לקליטת עליה.

פטר וייס: לאותם מבנים מגיעות משפחות חלשות שמביאות אותנו למצב שהיום אנחנו משלמים עבור אגרת לימודי חוץ כמיליון שקל, עבור הילדים שמוסעים לרשויות שכנות.

אילן שלגי: מה שהייתי רוצה לומר בשלב זה, לפני שנשמע אנשים אחרים – הקשר בין השלטון המרכזי לבין האזרח הבודד הוא די מקרי ונדיר, למרות שאנחנו מדינה קטנה.

אילן שלגי: בסך הכל אוכלוסיית המדינה היא בסדר גודל של עיר אחת גדולה בארצות הברית או אירופה.

אילן שלגי: אצלנו, לכאורה, אפשר היה לנהל את המדינה כך שיהיה יותר קשר בין השלטון המרכזי לבין הקצה, זאת אומרת: האזרח או המשפחה, ובטח – השכונה והיישוב הקטן.

אילן שלגי: זה לא קורה.

אילן שלגי: עיקר המעמסה נופלת על ראשי הרשויות המקומיות.

אילן שלגי: זה עוד יותר ייחודי במקום כמו שלכם, כאשר יש הרבה יישובים קטנים.

אילן שלגי: אני סבור שהקשר של המדינה עם השטח צריך להיות קודם כל באמצעות ראש הרשות והנהלת הרשות, אבל גם חשוב שהצרכנים של שירותי המדינה ירגישו שיש איזושהי התחברות אליהם לא רק דרך הרשות המקומית.

אילן שלגי: אמרת נכון – אתם מדגישים את החינוך.

אילן שלגי: מערכת החינוך מגיעה כמעט לכל בית בישראל.

אילן שלגי: אם נכלול גם את הסטודנטים מדובר על כ- 2 מיליון תלמידים, ואנחנו יודעים שזו מערכת,

אילן שלגי: שגם מסיבות היסטוריות היא שמרנית, מסורבלת.

אילן שלגי: זה כמו דינוזאור עם גוף גדול ולפעמים – ראש קטן.

אילן שלגי: למרות שיש מאמצים לשנות, לשפר ולהשתכלל, הקול הבודד של המורה, של המנהל, לא תמיד נשמע מספיק.

אילן שלגי: אני חושב שגם מערכת החינוך, וגם אנחנו, שמופקדים על הנושא בכנסת, נהיה כמה שיותר בשטח, נשמע את האנשים ונדבר אתם, נראה ונדבר גם עם תלמידים.

אילן שלגי: מה שהייתי מבקש הוא אם אתם יכולים להתייחס להיבט הייחודי של מועצה אזורית – במקרה זה המועצה האזורית גזר, גם מבחינת בתי הספר ביישובים ובמרכז, המבנה של א' עד ג' וד' עד ו', ופה אני שומע שבקיבוצים זה בכלל א' עד ח'.

פטר וייס: אצלנו, במועצה, החינוך הוא לא רק סיסמא.

פטר וייס: החלטנו לפני חמש שנים שכספי הפרס של משרד הפנים לאיזון תקציבי יהיו מיועדים למלגות לסטודנטים באופן שוויוני.

פטר וייס: סטודנטים לתואר ראשון שלומדים במסלול שמוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה מקבלים 1000 שקלים כל אחד.

פטר וייס: זה לא הרה כסף, אבל יש לנו 350 סטודנטים כאלה בשנה, וזה עושה להם טוב.

פטר וייס: אנחנו לא מטילים עליהם משימות כמו פר"ח.

פטר וייס: הם מקבלים את ה- 1000 שקלים.

פטר וייס: זה חשוב מבחינת המסר.

יצחק יוחנן: בסך הכל מערכת החינוך נותנת שירות ל- 4,267 תלמידים.

יצחק יוחנן: מבחינת האחוזים מדברים על אוכלוסייה מאד צעירה.

יצחק יוחנן: יש לנו מתוכם 3,200 תלמידים מהמועצה, לעומת עוד 1,100 תלמידים שבאים ממקומות אחרים ולומדים אצלנו, בעיקר בישיבת שעלבים, ובבתי הספר של הקיבוצים.

אילן שלגי: לעומת אותם 1,100 שבאים אליכם, כמה מכם יוצאים החוצה?

יצחק יוחנן: בערך 600 תלמידים יוצאים החוצה, בעיקר לגבעת ברנר ולמזכרת בתיה.

יצחק יוחנן: מדובר על חינוך רגיל.

יצחק יוחנן: בחינוך המיוחד יוצאים עוד כ- 100 תלמידים החוצה לכל מיני מסגרות – בתל אביב, ירושלים, ועוד.

יצחק יוחנן: דובר על כך שיש כאן אוכלוסייה מאד הטרוגנית.

יצחק יוחנן: יש לנו בתי ספר קיבוציים, עם ערכים קיבוציים בנצר סירני.

יצחק יוחנן: יש לנו בתי ספר דתיים תורניים כמו בשעלבים.

יצחק יוחנן: יש לנו גם תלמוד תורה אפילו, שאלה דתיים יותר.

יצחק יוחנן: בסך הכל יש לנו אוכלוסייה צעירה.

יצחק יוחנן: יש כ- 1000 ילדים בגני ילדים.

אילן שלגי: מאיזה גיל?

יצחק יוחנן: מגיל שנתיים וחצי עד גיל 6.

יצחק יוחנן: אלה גני ילדים שבאחזקת המועצה.

יצחק יוחנן: יש לנו עוד מעונות וכן הלאה, אך אלה באחריות משרד העבודה והרווחה.

יצחק יוחנן: מאז שפטר וייס נכנס לתפקיד ראש המועצה החלטנו שאנחנו רוצים להחזיר אלינו את כל התלמידים שלנו שלומדים ברשויות אחרות, ולקיים מערכת חינוכית שבה כל הילדים יקבלו את תקציב המועצה.

יצחק יוחנן: ראינו כבר לפני 6 שנים את הבעייתיות של המועצות האלה.

יצחק יוחנן: פנינו לשר החינוך לפני 6 שנים והצענו להם מעבר לקרית חינוך חדשה בסתריה.

יצחק יוחנן: אגף התכנון של משרד החינוך די טירפד את זה, ועצר את זה הרבה זמן.

יצחק יוחנן: יש לנו את בית הספר של נצר סירני ששוכן בבניין מסוף המאה ה-19.

יצחק יוחנן: הסיכויים להפעיל בניין כזה שיהיה בטיחותי לפי חוזר מנכ"ל זה בעזרת הקצבה של הרבה מיליונים של שקלים.

יצחק יוחנן: ניסינו להסביר את זה למשרד החינוך שאין סיכוי להפעיל את זה בצורה כזו, והם לא כל כך רוצים לשמוע אותנו.

יצחק יוחנן: הם אמרו שדי מיותר מה שאנחנו מתכוונים לבנות בסתריה.

יצחק יוחנן: אותו הדבר גם לגבי גני הילל.

יצחק יוחנן: - - שבהם הילדים ישנו והלכו ללמוד.

יצחק יוחנן: הוא עדיין פועל.

יצחק יוחנן: הסברנו אז, בזמנו, למשרד החינוך שאין סיכוי שזה יענה על הצרכים של הילדים בשנות האלפיים.

יצחק יוחנן: היינו צריכים לחשות שמישהו ייצא שם לשנת שבתון כדי לקבל את האישור של משרד החינוך.

יצחק יוחנן: זה מתעכב שם לפחות שנתיים –שלוש.

יצחק יוחנן: זו הסיבה שהיום עדיין אנחנו נמצאים בשלב לא מתקדם בסתריה, למרות שאנחנו כבר עוסקים בעניין הזה לפחות 6 שנים.

יצחק יוחנן: בזמנו אני ופטר וייס חשבנו שהסיכוי לתת מענה לכל התלמידים הוא אך ורק כאשר כולם יהיו תחת הכנפיים שלנו.

יצחק יוחנן: בעבר, הקשר בין התושבים והמועצות האזוריות היה די חלש.

יצחק יוחנן: הם לא ראו את המועצה כיעד או כמקום שאפשר לבוא אליו ולקבל שירות.

יצחק יוחנן: במיוחד זה היה במושבים החזקים ובקיבוצים.

יצחק יוחנן: נכון להיום, ככל שהמצב הכלכלי פחות טוב, וככל שלבחירות האישיות יש יותר משמעות, התושב רואה את הרשות כמקום שבו הוא דורש לקבל שירותים.

יצחק יוחנן: זו הסיבה שאנחנו כבר הרבה שנים מנסים להכניס את כולם תחת הכנפיים שלנו.

יצחק יוחנן: אני מניח שברגע שתיבנה קרית החינוך השלישית, בסתריה, נוכל לתת מענה הולם לכל התלמידים שלנו.

יצחק יוחנן: כולם יקבלו את השירות ישירות מהמועצה.

יצחק יוחנן: מטרה נוספת אותה הצבנו כיעד מרכזי היא ההשקעה בגיל הרך.

יצחק יוחנן: אנחנו ראינו שכאשר אנחנו מקבלים ילדים בגיל בוגר, אחרי שכבר נעשו טעויות, קשה יותר לטפל.

יצחק יוחנן: כן הרחבנו שתי יחידות: את היחידה של השירות הפסיכולוגי, והיחידה השניה – של משכ"ל.

יצחק יוחנן: שתי היחידות נועדו לסרוק ולאתר ילדים שמתקשים.

יצחק יוחנן: אנחנו מנסים למצוא אותם כבר מגיל שניים וחצי.

יצחק יוחנן: מדובר בקשיים מהבחינה התפיסה החזותית וההישגים המוטוריים – וכל הכישורים שהם הבסיס ללמידה, והבסיס להצלחה ושילוב כאזרח במדינת ישראל.

יצחק יוחנן: ילד שקורא טוב ומבין מה שהוא קורה, הסיכוי שלו להשתלב כאזרח טוב במדינה הם גדולים יותר.

יצחק יוחנן: אנחנו יודעים היום שלפני 6 ו-7 שנים כאשר האוריינות היתה בשיאה, ושיטות הלימוד הלא נכונות – לדעתי – שלטו בכיפה, ואנחנו היום משלמים מחיר בכך שיש כאלה שיודעים לקרוא אך רמת הקריאה שלהם היא טכנית בלבד - -

אילן שלגי: למה אתה אומר 6 שנים?

אילן שלגי: מה היה לפני 20 שנה?

אילן שלגי: הסיפור של "השפה כמכלול" התחיל לפני למעלה מ-20 שנה.

אילן שלגי: יש היום במערכת מורים שלא יודעים לכתוב נכון כי הם גדלו על השיטה הזו.

יצחק יוחנן: כאשר אני הייתי פסיכולוג צעיר למדו בשיטת החדר.

יצחק יוחנן: לפני 20 שנה למדו בשיטת החדר, ורוב הילדים ידעו לקרוא.

יצחק יוחנן: גם בשעלבים עדיין מלמדים בשיטה הזו, ורוב הילדים שם קוראים בלי בעיות.

יצחק יוחנן: אתה צודק.

יצחק יוחנן: הבעיות אצלנו התחילו עם "השפה כמכלול".

יצחק יוחנן: התחילו ללמד בשיטות שסברו שהן טובות, אך הן טובות רק ל- 25 מהאוכלוסייה.

יצחק יוחנן: לרוב הילדים זה לא מתאים.

יצחק יוחנן: אנחנו היום מנסים לתקן את זה.

יצחק יוחנן: אנחנו עובדים על זה בשתי רמות: אנחנו מנסים להכניס את השיטות הישנות יותר, לבית הספר, ובשנה שעברה היו לנו 100% ילדים שידעו לקרוא בסוף כיתה א', מה שלא היה בעבר.

יצחק יוחנן: אנחנו מנסים לאתר את הילדים שמתקשים, ולתת להם פתרונות.

יצחק יוחנן: אנחנו נותנים שירותי ריפוי בעיסוק ושירותי קלינאות תקשורת.

יצחק יוחנן: פתחנו חדרים שנותנים, בעזרת הביטוח לאומי וקופות החולים, את השירותים האלה.

יצחק יוחנן: לצערי, בזמן האחרון, קופות החולים התחילו לעשות בעיות.

יצחק יוחנן: הם נותנים פחות ופחות את הטפסים הדרושים, טפסי 17.

יצחק יוחנן: בעבר הם נתנו אישורים ל- 20 טיפולים ולאחר מכן לעוד 20 טיפולים.

יצחק יוחנן: היום הם מתעקשים לעשות את הטיפולים ואת האבחונים.

יצחק יוחנן: בעבר זה לא היה כך.

יצחק יוחנן: מה שזה אומר שהעול נופל על הרשות.

אילן שלגי: או על ההורים.

פטר וייס: כשזה מוטל על ההורים זה מגיע לוועדת החינוך של הכנסת.

יצחק יוחנן: עוד פרוייקט שאנחנו עושים – הדרכה לגננות ולהורים, בגני הילדים, בתחום של האיתור והטיפול.

יצחק יוחנן: אנחנו מדריכים את ההורים בשאלות מה הן המיומנויות שהילדים צריכים לשלוט בהן בכל רמת גיל, לקראת ההגעה לכיתה א' והלמידה.

יצחק יוחנן: היום, בבית ספר "שדות", שהוא בית הספר לכיתות א' עד ג' אנחנו רואים שהילדים מגיעים ברמה אחרת, וההישגים שלהם בגיל הרך יותר גבוהים.

יצחק יוחנן: יש לנו גם הלטה לעזור כמה שיותר לילדים של החינוך המיוחד.

יצחק יוחנן: לנו ברור שלהורים לילדים בחינוך המיוחד קשה, והנטיה שלנו היא לעזור כמה שיותר לילד.

יצחק יוחנן: בעניין הזה הביטוח הלאומי עזר לנו, ונתן סיוע.

יצחק יוחנן: אנחנו עושים את הטיפולים לילדים האלה, ועושים כמיטב יכולתנו גם כדי להסיע לכל מקום שצריך, גם כדי לתת טיפולים פסיכולוגיים.

יצחק יוחנן: אנחנו ממשיכים לעקוב אחריהם דרך המדור של ביקור סדיר שלנו.

יצחק יוחנן: אנחנו עושים כמיטב יכולתנו לעזור לאוכלוסייה הזו.

יצחק יוחנן: מבחינתנו, אוכלוסייה שנפגעה היא אוכלוסייה שהרשות אחראית להמשיך לטפל בה.

יצחק יוחנן: אנחנו לא מזניחים את העניין של ההישגים.

יצחק יוחנן: אנחנו עומדים על 73.5% הישגים בבגרות.

יצחק יוחנן: אין ספק שזה אחוז גבוה.

פטר וייס: זה בלי לקבל מהמדינה פרוייקטים מיוחדים כמו ברמלה ולוד.

יצחק יוחנן: בדרך כלל, מה שעוזר לנו לעלות את הרמה זה בתי הספר התיכוניים שלנו.

יצחק יוחנן: גם בית הספר "הרצוג" וגם ישיבת שעלבים הם ברמה גבוהה.

יצחק יוחנן: כמובן שזה דורש השקעה מאד משמעותית של הרשות.

אילן שלגי: איך אתם באחוזי בגרות בלי תלמידי החוץ, שרובם – כך אני מבין, הם בשעלבים ובמוסד אחד נוסף?

יצחק יוחנן: ב "הרצוג" מגיעים ל- 85% בהישגי בגרות, כאשר הממוצע של המועצה הוא 73.5%.

יצחק יוחנן: בכל מקרה, הילדים שלנו מעלים את הרמה.

אילן שלגי: זה אחוז מאד גבוה.

יצחק יוחנן: אנחנו משקיעים גם בהון האנושי.

יצחק יוחנן: ברור לנו שמעבר לכספים שאנחנו יכולים להשקיע, ההון האנושי הוא אחד הדברים שאפשר לחצוב בו בלי סוף.

יצחק יוחנן: אם משקיעים בו טוב, אפשר לקבל הרבה מאד.

יצחק יוחנן: אז אנחנו עושים כל מיני דברים – אם זה סדנאות לגננות ולסייעות בגני ילדים, אם זה הרצאות למורים והורים.

יצחק יוחנן: אנחנו עושים כל מיני דברים שהם פרוייקטים ייחודים שבית הספר עושה.

יצחק יוחנן: בעצם, ההשקעה היא בהון האנושי, ואנחנו יודעים שאם משקיעים טוב בהורים אנחנו רואים אחר כך תוצאות גם בילדים.

יצחק יוחנן: יש בסך הכל 226 מורים במועצה שהם עובדי משרד החינוך, ועוד 176 עובדי רשות.

יצחק יוחנן: זו אוכלוסייה ענקית, אוכלוסייה גדולה מאד של מורים.

יצחק יוחנן: לא כולם טובים, אנחנו יודעים, ויש כאלה שיש טענות אליהם, אבל בסך הכל זו אוכלוסייה טובה, איכותית, והיא בסך הכל נמדדת בתוצאות.

יצחק יוחנן: מי שעושה את העבודה, בסך הכל, זה המורים והמנהלים.

יצחק יוחנן: בסך הכל יש לנו צוות נהדר.

יצחק יוחנן: זה אחד הצוותים הכי טובים שאני מכיר, למרות שאני לא מכיר הרבה.

יצחק יוחנן: יש לנו מנהלים איכותיים וברמה טובה, וזה מאפשר לנו להגיע להישגים.

יצחק יוחנן: אני אשמח לענות על השאלות, אם תהיינה.

אילן שלגי: איך משתלבים תלמידי הקיבוץ שמסיימים כיתה ח' בתיכון?

אילן שלגי: הם הולכים לתיכון של התנועה הקיבוצית?

יצחק יוחנן: הם הולכים לתיכון בגבעת ברנר.

יצחק יוחנן: יש גם שני מושבים שהולכים לתיכון הזה.

שרה שגיב: בשנים האחרונות התנועה הקיבוצית פתחה את עצמה למושבים שעומדים בסביבה.

שרה שגיב: גם אנחנו נקראים בית חינוך בערכי ההתיישבות העובדת, אנחנו כבר לא נקראים בית ספר קיבוצי.

שרה שגיב: זו הסיבה שאנחנו קולטים אלינו בהחלט ילדים מהמושבים.

שרה שגיב: גם בתיכון – התיכון משותף לילדי קיבוצים ומושבים יחד.

שרה שגיב: המגמה של פטר וייס לבנות קרית חינוך נוספת שתשרת את דרום המועצה היא מגמה נכונה, כי היום, בעצם, המצב הוא שליישובי דרום המועצה אין אפשרות חינוך שבאה מתוך המועצה.

אילן שלגי: בכמה יישובים יש בית ספר בתוך היישוב עצמו?

פטר וייס: יש שני בתי ספר בישובים – נען ונצר סירני, אך הם משותפים למספר יישובים.

פטר וייס: זה היה פעם בית ספר ששימש רק את היישוב, אך גם בקיבוצים האוכלוסייה הולכת ומתבגרת, ויש פחות ילודה.

שרה שגיב: צריך להבין ששני בתי הספר האלה יושבים בתוך הקיבוצים, במבנים השייכים לקיבוצים.

אילן שלגי: אתם עברתם ל- 5 ימי לימוד?

פטר וייס: רק בתיכון.

אילן שלגי: זה בסדר?

אילן שלגי: מסתדרים עם זה?

פטר וייס: תלוי את מי שואלים.

פטר וייס: הילדים מרוצים.

פטר וייס: אני שומע, ואני מעריך שחלק מהתלונות הן חלק ממערכת הבחירות.

שרה שגיב: אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהעיר, גם ברמה הארצית: אני מאד חרדה בשנים האחרונות מרמת האלימות שעולה, בקרב האוכלוסייה הבוגרת ובקרב הנוער.

שרה שגיב: יש הרי שילוב בין הדברים.

שרה שגיב: אחת הדרכים הנכונות לטפל בדבר הוא להגדיל את שעות בית הספר הפורמלי, ולדאוג שתהיינה אחריו מערכות בלתי פורמליות מאורגנות ומסודרות, שמטפלות בילדים.

שרה שגיב: ילדים ללא מנהיגים מבוגרים זה כמו עדר ללא רועה.

שרה שגיב: אני מנצלת את הבמה הזו לומר שאני עדה בשנים האחרונות לפיחות וקיצוץ זוחל בשעות החינוך הפורמליות, בעיקר החינוך ההומניסטי.

שרה שגיב: להוריד שעה וחצי לילד בשבוע זה הרבה מאד.

שרה שגיב: אם לבך פתוח אלינו, זה אחד הדברים המרכזיים שאנחנו צריכים לטפל בו.

שרה שגיב: צריכים להאריך את יום הלימודים, כדוגמת המערכות האמריקאיות – 5 ימי לימוד ארוכים.

קריאה: עם הזנה או בלי הזנה?

טובה לייטר: חייבת להיות הזנה.

שרה שגיב: שילדים יצאו מבית הספר בשעה 3 או 4, פחות או יותר בשעה שהוריהם מגיעים מהעבודה, ולא מסתובבים כילדי מפתח.

שרה שגיב: בימי שישי – זה יום שהמשפחה צריכה להתגייס לשמור על ילדיה ולבלות אתם.

שרה שגיב: זו נקודה מספר אחת, שאני חושבת שצריך לשאוף אליה.

אילן שלגי: אני מאמין שאנחנו הולכים לזה.

אילן שלגי: השאלה אם זה ייקח שנתיים או דור שלם.

שרה שגיב: אין לי ספק שאחרי הפיחות הזוחל בשעות ההוראה הפורמליות – יהיה מאד קשה לחזור למה שהיה קודם.

שמעון בינון: אנחנו רוצים להראות לך את המפה של תחומי המועצה.

שמעון בינון: אנחנו נמצאים בבית חשמונאי.

שמעון בינון: אתה יכול לראות את כביש מספר 40, הכביש בין רחובות לרמלה, יש לנו את כביש מספר 44, עד צומת נחשון, יש לנו את כביש 424, שמגיע עד לטרון.

שמעון בינון: אתה יכול לראות את היישובים שעלבים ונוף איילון.

שמעון בינון: יש לנו את קיבוץ נצר סירני שהוא מובלעת בתוך באר יעקב.

שמעון בינון: ליד מזכרת בתיה יש לנו את גני יוחנן ויציץ.

שמעון בינון: על כביש 40 יש לנו את סתריה, ישרש ומצליח.

אילן שלגי: מה המרחקים שילדים צריכים לעבור?

אילן שלגי: איפה המרחקים הבעייתיים?

שמעון בינון: מכרמי יוסף לבית חשמונאי המרחק הוא 15 ק"מ, בדרך עוברים את המחלף של כביש חוצה ישראל.

אילן שלגי: מכרמי יוסף נוסעים לפה רק בתיכון?

שמעון בינון: לא.

שמעון בינון: מכיתה א' ועד יב'.

שמעון בינון: 8 או 10 אוטובוסים יוצאים כל יום מהיישוב, וחוזרים.

פטר וייס: בנושא של ההסעות הולכים לעשות לנו עוול.

פטר וייס: אנחנו לא נעמוד בזה.

אילן שלגי: אני מודה לכם, אנחנו נמשיך לביקור בבית הספר "שדות" ואחרי כן נמשיך לתיכון "הרצוג".

אילן שלגי: ביקור בחדר "עולם החי" בבית הספר שדות

חנה ג'קמן: שלום לכם, וברוכים הבאים לחדר עולם החי בבית הספר.

חנה ג'קמן: הכיתה הזו, כיתת עולם החי, היא במערכת הלימודים של התלמידים.

חנה ג'קמן: באים לכאן כמו לכל שיעור.

חנה ג'קמן: במקרה הגעתם היום לשעה שהיא שעת ליטוף.

חנה ג'קמן: בשיעורים אחרים הילדים לומדים פה.

חנה ג'קמן: תוכלו לראות את הסלסלות עם המחברות של התלמידים.

חנה ג'קמן: אין שיעורי בית, הם עובדים פה.

חנה ג'קמן: יש שיעור שבו התלמידים עובדים או מלטפים, ויש שיעור שבו הם לומדים.

חנה ג'קמן: הם לומדים על כל מה שקשור לבעלי החיים – על התנועה, על הכסות, על ההאכלה.

חנה ג'קמן: יש כל מיני אינטראקציות.

חנה ג'קמן: הילדים מלטפים, מטפלים ומאכילים.

חנה ג'קמן: שאלתם אם יש מעקב וטרינרי – יש וטרינרית שבאה אחת לחודש, והיא גם מחסנת את בעלי החיים.

חנה ג'קמן: החדר הוקם לזכרו של החייל אלכסיי נייקוב ששירת בהנדסה קרבית ונהרג בפיגוע בכפר דרום בשנת 1998.

נאווה ריינר: בוקר טוב לכולם.

נאווה ריינר: נמצאים כאן נציגי כיתות י"ב מארבעת כיתות הי"ב שלנו.

נאווה ריינר: אנחנו מארחים כאן היום, בבית הספר, את יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, אילן שלגי, את פטר וייס, יושב ראש המועצה, את ירון קרן, חבר המליאה, ואת כל השאר שאתם מכירים.

אילן שלגי: תודה לפטר וייס, ראש המועצה ותודה גם לכם על שאתם מארחים אותנו.

אילן שלגי: חשבנו שנכון להכיר מערכת בחירות במועצה אזורית.

אילן שלגי: כאשר ירון קרן הציע לי להגיע לכאן חשבתי שזה יהיה מתאים.

אילן שלגי: חשוב לי תמיד, כאשר אנחנו נמצאים באיזה שהוא יישוב, ואנחנו מסתובבים הרבה בארץ – לדבר עם התלמידים ובעיקר עם השכבה הבוגרת.

אילן שלגי: אתם האזרחים הצעירים של המדינה, החיילים והחיילות של מחר, האנשים שאמורים לקחת מאתנו, עם הזמן, את המקל, ולהמשיך את הציונות.

אילן שלגי: אני מבקש בעיקר לשמוע מכם, ואהיה מוכן להשיב על שאלות, או לחשוב ביחד אתכם.

אילן שלגי: לרשותנו כמעט ½ שעה.

אילן שלגי: אני עמוד בכנסת בראש ועדת החינוך והתרבות, והמשמעות היא שבתחום האחריות שלנו בפרלמנט נמצאים כל הפיקוח והבקרה על מערכת החינוך.

אילן שלגי: אנחנו לא יכולים לפתור כל בעיה, אבל מביקורים ושיחות אנחנו לומדים הרבה מה אנחנו צריכים לקחת אתנו הלאה.

אילן שלגי: עכשיו נשמע אתכם.

תלמידה: כדי להכיר אותך, הייתי רוצה שתתאר יום בעבודה שלך, אם אתה יכול.

אילן שלגי: בואי נראה את זה כשאלה, אך נשאיר את זה להמשך.

אילן שלגי: נגיע לזה.

שני: במערכת החינוך היום יש תחושה שבבתי הספר, התיכוניים בעיקר, ישנה התמקדות בחומרים למבחני הבגרות, בפרט, תוך ויתור על ערכים ומיומנויות.

שני: לפי דעתנו, יש לשים דגש על פיתוח מיומנויות,

שני: למידה וערכים – עוד בכיתות בית הספר הנמוכות.

שני: מה דעתך?

אילן שלגי: יש לנו, קודם כל, קושי במדינה שגם הציבור הבוגר אינו תמיד מחובר לערכים.

אילן שלגי: ערכים זה לא תמיד רק הציונות, ושותפות באחריות, אלא זה גם הדברים הפעוטים של התחשבות בזולת, למשל, ולהבין שדמוקרטיה זה לא רק לבוא פעם בארבע שנים ולהצביע בבחירות, בין אם זה לכנסת ובין אם זה לרשות המקומית, פעם בחמש שנים.

אילן שלגי: דמוקרטיה פירושה גם שהאזרח יכול להביע את דעתו.

אילן שלגי: יש אצלנו חופש ביטוי עם מגבלות מאד מצומצמות לדברים מאד קיצוניים כמו גזענות, למשל, או הסתה לאלימות.

אילן שלגי: אנשים לא מודעים לכוח שלהם כאזרחים במדינה דמוקרטית, וגם לא תמיד למגבלות.

אילן שלגי: אנשים מרשים לעצמם להתבטא, ואצלנו מאד משתדלים ללכת לפי בית הלל בדברים האלה.

אילן שלגי: יש התבטאויות קיצוניות.

אילן שלגי: שמענו נבחר ציבור שלפני כמה ימים אמר על היועץ המשפטי לממשלה שהוא יותר גרוע מאייכמן והיטלר.

אילן שלגי: זה דבר איום ונורא לומר.

אילן שלגי: זה מסר חינוכי איום ונורא שמישהו מסוגל להתבטא כך על היועץ המשפטי לממשלה.

אילן שלגי: הוא הביע איזושהי דעה מקצועית, ואדם שזה לא מצא חן בעיניו אמר עליו דבר כזה, במדינת היהודים.

אילן שלגי: אז אפשר לומר שזה חוסר תרבות וחוסר ערכים, וזה גם ניצול לא ראוי של חופש הביטוי.

אילן שלגי: במקרה ההוא מדובר על חבר כנסת שאולי גם הבין שיש לו חסינות, שאתה הוא יכול לחצות את הגבולות.

אילן שלגי: אז שמעתי שהאיש הזה כבר חזר בו והתנצל.

אילן שלגי: השאלה היא איפה המסר החינוכי.

אילן שלגי: האם כל מי ששמע את ההתבטאות האיומה הזו גם שומע את ההתנצלות.

אילן שלגי: ברור לנו שכל מורה, כל מחנך וכל מדריך במסגרת הלא פורמלית ובתנועת הנוער, מחנך לערכים, וגם כל אחד מכם, בהתנהגות שלו - מחנך לערכים, אם זה את אחיו הצעירים, אם זה את התלמידים הצעירים ביותר במסגרת.

אילן שלגי: השאלה היא האם מערכת החינוך לא צריכה להקדיש יותר לנושאים הנורמטיביים, הערכיים, ההתנהגותיים.

אילן שלגי: מדובר החל בעיקרון של לכבד את השונה, אם הוא נראה אחר ממך, אם הוא בא ממקום אחר, אולי אפילו אם הוא בן לאום אחר.

אילן שלגי: הוא שונה ממך משום שהוא חושב בדברים מסוימים לגמרי אחרת.

אילן שלגי: צריך לדעת לכבד את הדעות של הזולת.

אילן שלגי: יש לנו את הזכות להתבטא, כפי שאמרנו קודם, אבל שנדע גם להקשיב, לשמוע.

אילן שלגי: או שנשתכנע או שלא.

אילן שלגי: התרבות של השיח, גם האישי וגם הציבורי, היא אצלנו לא כפי שהיה ראוי שתהיה.

אילן שלגי: אלה דברים שאפשר להקנות אותם במערכת חינוך.

אילן שלגי: במערכת החינוך שלנו אולי היתה לנו נחמה אם היינו יכולים לומר שאנו מופקדים על הקניית הידע, ושהתלמידים שלנו הם בין הטובים בעולם.

אילן שלגי: אולי אז אפשר היה מקום לומר – צריך לפנות גם זמן לערכים.

אילן שלגי: אבל, כאשר אנחנו רואים מה התוצאות של התלמידים הישראלים במבחנים הבינלאומיים – רק לאחרונה התבררו התוצאות.

אילן שלגי: בין המדינות המפותחות בעולם, אתם יודעים באיזה מקום ישראל היא במתמטיקה ומדעים?

אילן שלגי: במקום ה- 30 מבין 40 מדינות.

אילן שלגי: זה לא מצב מאד טוב.

אילן שלגי: זה, כמובן, ממוצע.

אילן שלגי: יש אצלנו תלמידים שהם מצוינים.

אילן שלגי: המבחן הזה, שמדובר בו, נעשה לפני שנה וחצי לבני 15, כלומר – זה ממוצע ארצי לא רחוק מבני הגיל שלכם.

אילן שלגי: אנחנו צריכים לדעת גם לשנות שיטות לימוד.

אילן שלגי: לדרוש מהתלמידים שלנו יותר- גם בשיעורי בית, גם במבחנים, גם ברמת הרצינות שמקדישים ללימודים.

אילן שלגי: כל זה לא צריך לבוא על חשבון הקניית ערכים, זה נכון.

אילן שלגי: דובר על אוריינות.

אילן שלגי: זה ביטוי שמתייחס להרבה מאד דברים.

אילן שלגי: אנחנו לא עושים מספיק בעניין הזה.

אילן שלגי: צריך שהדברים האלה ישתנו.

תלמידה: מה מקומם של תנועות הנוער ומערכות החינוך הבלתי פורמלי?

תלמידה: אני חושבת שזה מאד קשור כי במדינה שלנו כל הרעיון של הערכים מאד מוזנח.

אילן שלגי: אחוז בני הנוער שפעילים בתנועות נוער הוא נמוך מאד.

אילן שלגי: זו אולי אשמת התנועות שהן לא מספיק אטרקטיביות.

אילן שלגי: גם אני הייתי חניך בתנועת נוער, ואני בהחלט רוצה לחזק את תנועות הנוער.

אילן שלגי: אני חושב שצריך לחזק אותן קודם כל בזה שיש מודעות למה שהן עושות.

אילן שלגי: זה יקרה כאשר המדינה תכיר בכך, וגם תקצה לזה קצת יותר משאבים.

אילן שלגי: יהיה לנו בקרוב דיון בוועדה בנושא של תנועות הנוער.

אילן שלגי: לאחרונה נערך מפקד ויש ויכוחים על הדרך שבה המפקד נעשה, ומי רשם חניכים פיקטיביים וכן הלאה.

אילן שלגי: גם פה יהיה צורך לעשות קצת סדר ושינויים, אבל אם המערכת תדע לתת מענה, כפי שאני שומע שאצלכם זה נעשה – ושיש פה אשכול פיס פעיל, ככל שאתה מעסיק יותר את הילדים ובני הנוער מעבר לשעות הלימודים, אתה גם מונע תופעות של אלימות, כפי שנאמר כאן.

תלמידה: השאלה היא איפה תנועות הנוער עומדות בוועדה שלך, איזה מקום הן תופסות?

אילן שלגי: החינוך הבלתי פורמלי זה לא רק תנועות הנוער.

אילן שלגי: יש יישובים שבהם אין פעילות מאורגנת על ידי הרשות המקומית, שהיא חלשה, ואז ודאי שצריך שיבוא איזשהו גוף ערכי, מתנדב, שזו תנועת נוער, וייתן תשובה לזה.

אילן שלגי: לצורך כך, המדינה צריכה להקצות את המשאבים לתנועות הנוער.

אילן שלגי: כשמגיעים לתנועות הנוער, בדרך כלל, לצערי, זה גם מתגלגל לפוליטיקה.

אילן שלגי: תנועות הנוער מסונפות, בצורה כזו או אחרת, לכל מיני מפלגות או תנועות פוליטיות, ואת זה היה ראוי לשנות.

אילן שלגי: זו תוצאה של ההיסטוריה שלנו.

תלמידה: עם השנים זה הלך ופחת.

אילן שלגי: היום אין שוני גדול בין תנועות הנוער.

אילן שלגי: הייתי בחופשת הפסח בביקור קצר של 5 ימים בקהילת יהודי ארגנטינה, לעזור לסוכנות היהודית לשכנע אנשים לעלות.

אילן שלגי: ביקשתי לפגוש בני נוער, ובנוסף לביקורים בשני בתי ספר, גם פגשנו חניכים בתנועות נוער.

אילן שלגי: אז הסתבר לי שיש שם שליחים של לא פחות מ- 7 או 8 תנועות נוער ישראליות.

אילן שלגי: המסר שבא מישראל הוא ציונות, עליה ארצה, או – הקשר היהודי עם מדינת ישראל.

אילן שלגי: אז למה צריך 7 או 8 סניפים של תנועות שונות, מה גם שהם עוברים בין קהילות שונות והמרחקים שם גדולים.

אילן שלגי: שאלתי את השאלה הזו- למה צריך שבמקום קטן יהיו שליחים של שתי תנועות נוער, ולעומת זאת במקום אחר, בעיר סמוכה, אין אף שליח?

אילן שלגי: גם אלה דברים שהם בתהליך של שינוי.

אילן שלגי: לפעמים, דווקא המצוקה התקציבית גורמת להתייעלות.

אילן שלגי: בסוכנות היהודית אומרים – נכון, לא צריכים להחזיק נציגים משתי תנועות שונות באיזו עיר שדה, נניח – קורדובה.

אילן שלגי: מספיק שיהיה שם מדריך אחד שיעשה את העבודה הציונית, ולא משנה מאיזו תנועה בארץ הוא בא.

קובי: למה ביטלו את פרוייקט 22?

אילן שלגי: אתה מדבר על פרוייקט הבגרות.

אילן שלגי: אתם הייתם איך שהוא מחוברים אליו?

נאווה ריינר: אנחנו היינו מחוברים אליןו 6 שנים.

נאווה ריינר: היתה הערכה חלופית בביולוגיה וספרות.

נאווה ריינר: ההישגים היו מאד גבוהים, הלמידה היתה אחרת לגמרי.

נאווה ריינר: למעשה, המחזור הזה הוא המחזור השני שלנו שמוגש לבגרות - - קצת אחורה, בהרבה צעדים.

אילן שלגי: אני לא יודע למה ביטלו.

אילן שלגי: אני יכול לשער שהיה חשש שבחלק מהמקומות לא עושים את זה בצורה הראויה, ואולי המחדל הוא בכך שמשרד החינוך לא ידע לפקח נכון, ואז, אם היו באיזה שהם מקומות בשוליים חריגות, זה הביא לאיזוהי מחשבה שצריך לבטל.

תלמידה: לנו נאמר שהפרוייקט התבטל משיקולים כלכליים.

אילן שלגי: השיקול הכלכלי תמיד קיים, אבל הוא גם תמיד תירוץ.

אילן שלגי: צריך לבדוק את זה.

אילן שלגי: שמעתי על הפרוייקט הזה.

אילן שלגי: אני לא מכיר אותו מקרוב.

נאווה ריינר: אני רוצה להוסיף כמה מילים.

נאווה ריינר: לפרוייקט הזה היה תהליך הערכה מאד צמוד, גם של הטכניון, גם של האוניברסיטה הפתוחה וגם של אוניברסיטת תל אביב.

נאווה ריינר: עשו עליו מחקרי הערכה, ולהפך – לא רק שלא היו הקלות בעניין הזה, אלא שהמורים החמירו בציונים בפרוייקט הזה, יחסית לציוני הבגרות.

נאווה ריינר: הילדים שואלים את זה כאן כי במשך 6 השנים שהפרוייקט נערך בבית הספר היתה לו משמעות מאד רצינית, גם בתחום הלמידה, גם בתחום הערכים, גם בתחום ההערכה החלופית שנעשתה כאן.

נאווה ריינר: היתה לזה תהודה מאד רצינית, גם בקרב התלמידים, גם בקרב ההורים.

נאווה ריינר: לפחות ממה שד"ר שלמה בן אליהו הציג בפני מנהלי בתי הספר, השיקולים הכלכליים הם אלה שהכריעו את הכף.

נאווה ריינר: מבחינת ההערכה של האוניברסיטאות הפרוייקט הזה קצר הרבה מאד הצלחה.

נאווה ריינר: זה איפשר לנו לתת מענה לכל התלמידים, בכל הרמות, לתלמידים עם קשיים, לתלמידים מצטיינים – ממש לכל הרמות.

נאווה ריינר: זה נתן לנו אפשרות ללמד עם התוספת הערכית המאד חשובה, עם הערכה חלופית שהיתה מאד משמעותית.

נאווה ריינר: היא לא נעלמה מבית הספר.

נאווה ריינר: אם תסתכלו על הקירות, לא הכנו אותם במיוחד – חלק ממה שיש כאן על קירות זה חלחול של פרוייקט 22 לתוך בית הספר – תחקירנות, עבודות חקר מתוקשבות, עבודות יצירתיות.

נאווה ריינר: התלמידים האלה מרגישים שהם הפסידו.

נאווה ריינר: גם אנחנו,המורים.

נאווה ריינר: בתור מורה לספרות אני מעידה שאני מרגישה שהפסדתי.

נאווה ריינר: כל בית ספר היה רשאי לבחור עד 3 מקצועות שבהן מוגשת הערכה חלופית.

נאווה ריינר: בית הספר שלנו הגיש בביולוגיה ובספרות.

אילן שלגי: ולפרוייקט הזה ניגשו תלמידים מסוימים?

נאווה ריינר: לא, אנחנו הגשנו שכבות שלמות.

נאווה ריינר: היתה עבודה מאד קשה של המורים.

נאווה ריינר: השקענו בזה הרבה שעות של לימודים, השתלמויות ושעות להכנת העבודות, להכנת חומר.

נאווה ריינר: בנינו תוכניות לימודים ייחודיות.

אילן שלגי: זה כבר קצת מקדם את התלמידים לאופן הלימוד האקדמי.

נאווה ריינר: נכון, וזה מאד חבל.

אילן שלגי: המגבלה התקציבית היא בעיה, וסדרי העדיפויות של מדינת ישראל – לאן להקצות כסף או לא, נקבעים ממערכת של שיקולים שיש במדינה.

אילן שלגי: לפעמים צריך גם לוותר או לשנות בדברים שהם באמת מאד רצויים וראויים.

אילן שלגי: במקרה הזה, אתם הם בין אלה שמרגישים שקופחו.

אילן שלגי: אני מקווה שגם לזה יימצא כסף.

תלמידה: למה לא שמים דגש על תולדות ארץ ישראל במאה השנים האחרונות, תוך עיסוק במורשת הקרב במלחמות ישראל, ערכים הקשורים להיסטוריה זו?

אילן שלגי: אני שואל אותך: באמת, לא שמים על זה דגש?

תלמידה: אני יכולה להגיד לך שבשנה שעברה ניגשתי לבגרות בהיסטוריה, ולא היתה שימת דגש על באמת מה שהיה בעת האחרונה.

תלמידה: היה דגש על היסטוריה מאד רחוקה.

תלמידה: למה?

תלמידה: לא למדת על כל המחתרות ועל תולדות צה"ל ו - -?

קריאות: - - -

אילן שלגי: גם אני עשיתי בחינות בגרות וגם אני זוכר את זה.

אילן שלגי: לפרקים האחרונים בהיסטוריה, גם הישראלית וגם העולמית – לא מגיעים.

תלמידה: כל האבות כאן, של כולנו, נלחמו בכל כך הרבה מלחמות כדי שאנחנו נוכל לחיות כאן, ואני בטוחה שאם ישאלו כאן איזו מלחמה נערכה בשנת 73 – לא כולם ידעו.

תלמידה: אני חושבת שזה ביזיון שלא מלמדים אותנו את הדברים האלה.

אילן שלגי: יכול להיות שחלק מהתשובה צריכה להיות שבחינת הבגרות בהיסטוריה לא תהיה בכיתה י"א אלא בכיתה י"ב, ואז יש עוד פרק זמן שאפשר ללמוד בו.

תלמידה: עד עכשיו זה היה כך.

אילן שלגי: אז זה גם עניין של תקציבים ואמצעים.

אילן שלגי: נשאלת השאלה האם בכלל את תולדות היישוב, בדורות האחרונים, צריך בכלל ללמוד במסגרת ההיסטוריה, או אולי כמקצוע נפרד.

נאווה ריינר: זה היה פעם במסגרת מקצוע שהתבטל – תולדות עם ישראל.

תלמידה: מחשבת ישראל.

נאווה ריינר: אנחנו הכנסנו את זה כתוכנית ייחודית, כאן, בבית הספר.

אילן שלגי: מדובר על הנושא של 100 השנים האחרונות, 120 השנים האחרונות, מאז העליה הראשונה.

אילן שלגי: אולי בכלל צריך לקרוא לזה: תולדות הציונות.

תלמידה: אבל את זה לומדים.

תלמידה: אנחנו מדברים על מה שלא לומדים.

אילן שלגי: היא דיברה על זה שלא לומדים על המלחמות.

תלמידה: אנחנו מדברים על מלחמות שהן יחסית קרובות אלינו, בזמן, אבל הנוער לא מחובר אליהן.

תלמידה: הנוער לא מודע אליהן.

אילן שלגי: האם למדתם על מלחמות כמו מלחמת השחרור או ששת הימים?

קריאות: לא למדנו - -

תלמידה: אני חושבת שכן למדנו, העניין הוא שלא לימדו אותנו - - .

תלמידה: זה מתקשר לעניין הזה שמורים מלמדים אותנו בשביל הבגרות.

קריאות: - - -

תלמידה: יש שני חלקים לבגרות בהיסטוריה.

תלמידה: בחלק הראשון אנחנו לומדים גם על בית שני ועל הכרזת כורש.

תלמידה: עם כל הכבוד להכרזת כורש, אני חושבת שמלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור, וכל מיני מבצעים מאד חשובים שהיו בשלושים השנה האחרונות – זה הרבה יותר חשוב לנו מהכרזת כורש, עליה אנחנו לומדים - - -

תלמידה: אבל כן לומדים על ששת הימים - - -

קריאות: כמה למדת את זה?

אילן שלגי: בואו ננסה להתחבר לאזור שאתם גרים בו.

אילן שלגי: האם למדתם גם על החשמונאים וגם על קרבות לטרון, במלחמת השחרור, וגם על מה שהיה פה בששת הימים?

קריאות: אנחנו לא יודעים את זה מבית הספר אלא מתנועות הנוער שמהן אנו באים.

אילן שלגי: אני חושב שצריך ללמוד גם על הקרבות האלה, אבל צריך גם להגיע להיסטוריה של ימנו, שעיצבה את פני המדינה שלנו הרבה יותר.

אילן שלגי: צריך, אולי, לשנות את הפרופורציה.

אילן שלגי: לפעמים משהו שהוא במימד היסטורי קרוב מידי, קשה יותר ללמד אותו.

אילן שלגי: אני יכול להבין שמערכת הלימוד תאמר שהיא לא רוצה לעסוק באינתיפאדה, באינתיפאדה הראשונה, ואפילו לא במלחמת לבנון, כי עדיין יש מחלוקות סביב לזה.

אילן שלגי: אבל מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים – אלה דברים שוודאי בני הנוער שלנו צריכים להכיר, לא רק מזה שמידי פעם יש בטלוויזיה איזה סרט, או שמציינים 30 שנה למלחמת יום הכיפורים – כמו שהיה לאחרונה.

אילן שלגי: זה בהחלט נכון.

אילן שלגי: אני רוצה להאמין שכאשר יש איזה שהם תאריכים חשובים, לא רק 30 שנה למלחמת יום הכיפורים, אני רוצה להאמין שמסביב ליום העצמאות ויום ירושלים אז במערכת החינוך מדברים עם התלמידים גם על מה קרה בירושלים בתקופות האחרונות – מלחמת השחרור, מלחמת ששת הימים.

אילן שלגי: אם בית ספר לא מגיע לזה, אז זה באמת מעורר סימני שאלה.

אילן שלגי: אני מניח שיש גם מקום ליוזמות של תלמידים.

אילן שלגי: כלומר, אם יש תלמידים מובילים שמכירים נושאים, אם מקריאה ואם מפעילות בתנועות נוער או דברים שהם שומעים בבית, מההורים, אז אפשר לערב את המערכת בזה.

אילן שלגי: אני מניח שזה רק טבעי שזה קורה.

תלמידה: הייתי מציעה שבמקום שאנחנו נעלה שאלות – למה אין את זה, ולמה אין את זה, למשל – בבית הספר שלנו, יש מחשבת ישראל בחטיבה התחתונה.

תלמידה: המטרה שלהם היא ללמד אותנו על חגים, על כל מיני דברים שקשורים אלינו.

תלמידה: זה פשוט נושא במערכת שעות.

תלמידה: אז למה לא להתחיל את זה בעוד בתי ספר?

אילן שלגי: אני חושב שעל חגי ישראל אנחנו מלמדים במערכת החינוך החל מגן הילדים, כל הזמן.

תלמידה: אז לא חגים, אבל זה חלק מזה, כי להרבה אנשים אין זיכרון כזה טוב, אצל המון אנשים – מה שמדברים אליהם בבית הספר היסודי לא נטמע כמו שמה שמדברים אתם בכיתה ז' או ח'.

אילן שלגי: זה תמיד עניין של סדר עדיפויות.

אילן שלגי: יש מי שרוצה להדגיש יותר את הנושא הזה, ויש מי שירצה להדגיש יותר את מלחמות ישראל, למשל.

תלמידה: אז או.

תלמידה: קיי.

תלמידה: אפשר לתת קשת של נושאים, אבל לפחות הילדים ילמדו משהו מהקשת הזו – בין אם זה חגים, בין אם על מלחמות.

תלמידה: יש שנה שלמה לפרוס את הנושא הזה, בלי לחץ של בגרויות, של רצון להספיק את החומר.

תלמידה: אפשר לנסות להגדיר את זה.

אילן שלגי: אני חוזר על השאלה ששאלה התלמידה רונית, ששאלה על אופי העבודה שלי, על סדר היום.

אילן שלגי: מליאת הכנסת מתכנסת שלושה ימים בשבוע.

אילן שלגי: בדרך כלל יש טענות, צודקות בחלקן, שלא מספיק רואים את חברי הכנסת במליאה.

אילן שלגי: יחד עם זאת, צריך לדעת שרוב העבודה של חברי הכנסת היא בוועדות הכנסת.

אילן שלגי: אבל, אם חבר כנסת לא נמצא במליאה כי הוא אומר שהוא עסוק בוועדה, בדרך כלל זה לא מדויק, משום שהוועדות יושבות בבוקר, לפני המליאה.

אילן שלגי: חבר כנסת חרוץ נמצא בבוקר בוועדה, והחל מהשעה 4 אחר הצוהריים בימי ב' ו- ג', והשעה 11 ביום ד' – הוא נמצא במליאה.

אילן שלגי: כך זה אמור להיות.

אילן שלגי: המליאה נמשכת עד די מאוחר.

אילן שלגי: לפעמים זה עד 10 או 11 בלילה.

אילן שלגי: אני לא מדבר על הצבעות על התקציב, שאז יושבים רצוף כל הלילה.

אילן שלגי: ישיבות הוועדות הן בשעות הבוקר, בדרך כלל בין 9 ל- 11 בבוקר בימי ד', ו- 9 עד 1 או 2 בצוהריים בימי ב' ו- ג', כאשר כל חבר כנסת חבר בלפחות שתי ועדות.

אילן שלגי: לפעמים מדובר ב- 3 או 4 ועדות, ואז הוא צריך גם לנוע בין הוועדות וגם להכיר את החומר ואת הנושאים שדנים בהם בוועדות.

אילן שלגי: יש ועדות שמתכנסות כל יום, כמו ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים, וועדת החינוך.

אילן שלגי: לפעמים חברי כנסת מתלוננים שאנחנו עובדים קשה, שצריך להספיק את החומר, ואם הם לא באו היום, לביקור כזה, אצלכם, זה משום שהם ודאי יושבים ומכינים את החומר לישיבות של מחר ומחרתיים.

אילן שלגי: מחר, בוועדת החינוך, תהיינה שלוש ישיבות: אחת בנושא הספורט, אחת בנושא חוק הקולנוע ותקציבים שיועברו או לא יועברו לנושא, ואחת בנושא השביתה שהרשויות המקומיות רוצות לקיים החל ממחרתיים.

אילן שלגי: אנחנו מנסים למנוע את זה.

אילן שלגי: העבודה העבודה המוכרת ביותר של חברי הכנסת היא החקיקה, אבל האמת היא שהחקיקה, חשובה ככל שתהיה, לא לוקחת את רוב הזמן.

אילן שלגי: רוב הזמן הוא בהכנת הדיונים בוועדות, הכנת נושאים שצריך להעלות במליאה – בין אם זו הצעה לסדר, הצעה רגילה או הצעה דחופה, בין אם זה בשאילתות.

אילן שלגי: שאילתה מפנים לשר מסוים.

אילן שלגי: השאילתה האחרונה ששאלתי את שר הביטחון היתה איך קרה שבטקס סיום טירונות צנחנים עלה לבמה נציג חב"ד ואמר לחיילים ולהוריהם שמי שיעזור להם זה השם, ואם הם יניחו תפילין בכל יום וינשקו את המזוזה, אז אדוני צבאות יעזור לצה"ל.

אילן שלגי: אני סברתי שלא ראוי שבטקס רשמי של המדינה יעלה נציג של זרם דתי.

אילן שלגי: בכלל צריך להפריד את הדת מהמדינה, ובטח את הצבא מהדת.

אילן שלגי: עם זאת, צריך, כמובן, לאפשר לכל אדם דתי לקיים את מצוות הדת גם בצבא, אבל לא ראוי שיעלה נציג של זרם דתי ויגיד כאלה דברים בטקס דתי, שאנשים חייבים להיות בו.

אילן שלגי: הם לא באו אליו מבחירה.

אילן שלגי: התשובה של השר, שנמסרה באמצעות סגנו, שאכן היתה תקלה, זה לא דבר ראוי, ושניתנו הוראות בצה"ל שדבר כזה לא יישנה.

אילן שלגי: שאילתה שהגשתי בשבוע שעבר, ועוד לא קיבלתי עליה תשובה, היא שאילתה לשר החוץ.

אילן שלגי: אנחנו שומעים ורואים שמדינת ישראל נאבקת ועושה הרבה מאד מאמצים נגד המנהרות של הברחת הנשק בעזה.

אילן שלגי: שאלתי את שר החוץ מה אנחנו עושים מול המצרים, הרי המנהרות האלה מגיעות ממצרים, ומצרים היא אתנו בשלום.

אילן שלגי: אנחנו לא שומעים על מאמצים שהמצרים עושים כדי למנוע את חפירת המנהרות האלה מהצד שלהם.

אילן שלגי: אני חושב שתפקידו של משרד החוץ הוא לעורר את העניין הזה במגעים מול ממשלת מצרים, מול משרד החוץ המצרי, ולדרוש מהם תשובות.

אילן שלגי: שאילתה גם יכולה להיות על דברים טריביאלייים – אם ביישוב מסוים נסגר בית ספר, או אין מספיק כיתות בבית ספר מסוים, יכול חבר כנסת, בין אם הוא מהיישוב הזה ובין אם פנו אליו מאותו יישוב – להגיש שאילתה, כדי לנסות ולהזיז את הדברים, באמצעות תשובת השר.

אילן שלגי: זה מוסד השאילתות.

אילן שלגי: לגבי החקיקה, אני מקווה שלמדתם במסגרת שיעורי האזרחות או במסגרת אחרת, שיש לה שלבים.

אילן שלגי: יש הצעת חוק ממשלתית ויש הצעת חוק פרטית, שמגיש חבר כנסת.

אילן שלגי: הצעת חוק פרטית היא כזו שמגיעה למליאה, ואז, אם היא עוברת בקריאה טרומית היא תעבור לוועדה, שאחרי דיון, אם היא מחליטה לקדם אותה היא תחזור למליאה לקריאה ראשונה.

אילן שלגי: הצעה ממשלתית מגיעה ישר לקריאה ראשונה.

אילן שלגי: אחרי שהיא עוברת במליאה, היא תחזור לוועדה המתאימה.

אילן שלגי: אם זה בנושאי חינוך – ההצעה תעבור לוועדת החינוך והתרבות.

אילן שלגי: אם זה בנושאים של משק וכספים היא תעבור לוועדת הכלכלה או לוועדת הכספים.

אילן שלגי: אם מדובר על מספר השופטים בבית המשפט העליון, למשל, זה יעבור לוועדת החוקה, חוק ומשפט.

אילן שלגי: אחרי שינויים כאלה ואחרים ההצעה תעבור למליאה לקריאה שניה ושלישית.

אילן שלגי: תפקיד מאד חשוב של הכנסת זה לאשר את תקציב המדינה.

אילן שלגי: הממשלה, הרשות המבצעת, לא יכולה לפעול בלי תקציב.

אילן שלגי: את התקציב היא צריכה לאשר ברשות המחוקקת.

אילן שלגי: אם אתם קצת עוקבים אחרי התקשורת בימים האלה, אז כמו בכל שנה, לקראת ה- 31 בדצמבר יש הרבה מאד מאבקים, מאבקי כוח, שמאחוריהם יש אינטרסים שונים וקבוצות לחץ שונות למה ייתנו עוד כסף, או כמו שנכון יותר לומר בימינו – מאיפה ייקחו פחות כסף.

אילן שלגי: מקצצים לכולם, כולל למערכת החינוך שמצבה גם היום לא טוב.

אילן שלגי: לפי התחזית אנחנו בימים הקרובים, החל ממחר בצוהריים עד יום חמישי –נעבוד רצוף, מסביב לשעון.

אילן שלגי: אז פרט למועדי ההצבעות, שתתחלנה ביום רביעי בצוהריים, לא צריכים להיות כל חברי הכנסת במליאה.

אילן שלגי: כל אחד צריך להיות כאשר תורו לדבר.

אילן שלגי: דרך אגב, בדיוני התקציב נותנים תמיד לחברי האופוזיציה פי שניים זמן מאשר לחברי הקואליציה, לדבר, משום שהאופוזיציה היא זו שצריכה לנמק מדוע התקציב לא טוב, ומדוע סעיפים מסוימים בתקציב לא ראויים, ולשכנע שצריך לשנות אותם.

אילן שלגי: העבודה בכנסת היא אינטנסיבית.

אילן שלגי: אנחנו, לא רק באותם שלושה ימים – שני שלישי ורביעי- עובדים קשה, והרבה שעות.

אילן שלגי: גם ביום כמו היום, הנה אנחנו פה.

אילן שלגי: יש ועדות אחרות שגם הן מקיימות ישיבות או סיורים מסביב למשכן הכנסת, וכך גם בימי חמישי.

אילן שלגי: אני חושב שהתמזל מזלי להיות בראש ועדת החינוך, לא רק משום שהנושא הוא כל כך חשוב.

אילן שלגי: מבחינה תקציבית מדובר בתקציב השני בגודלו, אחרי תקציב הביטחון.

אילן שלגי: אלא שזו גם ההזדמנות והאפשרות להיות עד כמה שאפשר יותר מקושר עם המערכת, ולראות את האנשים שעושים את החינוך ואת התלמידים.

אילן שלגי: לכן אני מניח שנצטרך לסיים עוד מעט.

אילן שלגי: אני רוצה גם להשאיר זמן לדברים של ראש המועצה.

פטר וייס: אני מוותר.

אילן שלגי: אז נשמע עוד שאלה אחת שלכם, וניפרד מכם, להפעם.

תלמיד: שאלה שלא כל כך קשורה לחינוך – מי הם אלה האנשים שבאו אתך, האם אלה אנשים מוועדת החינוך?

אילן שלגי: מי שהגיע איתי זו יהודית גידלי, מנהלת הוועדה, אביאל, שהוא העוזר הפרלמנטרי שלי, והקצרנית שכותבת את הפרוטוקול, כי אנו בסיור רשמי של ועדת כנסת.

אביאל אהרון: תוכלו אחר כך, בעוד כחודש, להיכנס לאתר האינטרנט של הכנסת ובפרק הוועדות – פרוטוקולים, תוכלו למצוא את פרוטוקול הסיור.

תלמידה: אני רוצה לשאול מה דעתך על החינוך האפור בארץ, שנוסף לכל מערכת החינוך יש גם את המורים הפרטיים.

תלמידה: אני יודע שכאשר אני פונה למורה פרטי זה כיוון שלא הבנתי משהו בבית הספר.

תלמידה: אני צריכה לשלם על כך הרבה כסף.

תלמידה: פשוט נוצר מצב שילדים שאין להם כסף בבית נמצאים במקום אחר, מהבחינה הזו.

אילן שלגי: שאלתך מובנת.

אילן שלגי: באותו מבחן בינלאומי שהזכרתי קודם, מבחן הפיז"ה, ישראל היא, כאמור, בין המקומות ה- 30 ו-33.

אילן שלגי: אנחנו במקום הראשון בעולם בפערים בין המצטיינים ובין החלשים.

אילן שלגי: זה אומר שאנחנו לא עושים מספיק כדי להביא לרמה משותפת.

אילן שלגי: חלק מהעניין זה שהמערכת עצמה לא עובדת נכון, שיטות ההוראה אינן נכונות.

אילן שלגי: דיברנו על כך הבוקר, שבמשך שנים לימדנו את הילדים לקרוא ולכתוב בשיטת "השפה כמכלול" ורק כעת חוזרים לשיטה הפונטית ושיטות שהיו פעם.

אילן שלגי: מתמטיקה לימדנו לפי שיטת הבדידים, או – השיטה התבניתית, שלא הביאה תוצאות רצויות.

אילן שלגי: בגלל שהמערכת היתה עם ליקויים אז מי שיכול היה להרשות לעצמו, לקח לילד שלו מורה פרטי, או רשם אותו לחוגים של תוספת חומר ומידע, וזה מגדיל את הפערים.

אילן שלגי: זה מגדיל את הפערים דווקא בין כאלה שיש להם, מבחינה כלכלית, לבין אלה שאין להם, כי מי שיש לו, מבחינה כלכלית, קונה לילדים שלו חינוך, שבעצם אמור להיות ניתן על ידי המדינה.

אילן שלגי: כלומר, יש פה בעיה מערכתית.

אילן שלגי: אני קורא לזה – כשל מערכת החינוך לדורותיה.

אילן שלגי: זאת לא תקלה של השנה –שנתיים האחרונות.

אילן שלגי: זאת תקלה בת עשרות שנים.

תלמידה: ילד שההורים שלו לא יכולים לספק לו שיעורים פרטיים יוצר מעגל שלא נגמר.

אילן שלגי: אמרת נכון.

אילן שלגי: אנחנו צריכים לתת לכל האזרחים הזדמנות שווה.

אילן שלגי: אני חושב שאנחנו מנסים לעשות, ובינתיים לא מצליחים.

אילן שלגי: זה שילד מוכשר, ממשפחה חלשה, כלכלית, יגיע פחות רחוק מילד מוכשר שנמצא במשפחה שכן יכולה להרשות לעצמה חינוך אפור, זה לא בסדר.

אילן שלגי: מדברים על כך שמי שסובל זה בעיקר מהפריפריה.

אילן שלגי: מה זו הפריפריה?

אילן שלגי: אלה הן עיירות הפיתוח, בני המיעוטים, התלמידים בשכונות.

אילן שלגי: זה לא נכון, כי גם ביישובים חזקים יש תמיד הבדלים בין אלה שיש להם יותר לאלה שיש להם פחות.

אילן שלגי: החינוך צריך להיות קודם כל שווה, לתת לכולם הזדמנות שווה.

אילן שלגי: פירוש הדבר שהוא צריך לתת לתלמידים את הידע ואת הכלים.

אילן שלגי: שמעתי ביטוי יפה שמערכת החינוך צריכה לתת לילד ארגז כלים לחיים, שזה בעיקר ידע, ערכים – לא פחות חשוב מזה, אם אפשר – מקצוע, או לפחות התחלה, שיהיה לו בסיס מספיק ללימוד מקצוע.

אילן שלגי: את זה אנחנו לא עושים מספיק.

אילן שלגי: אנחנו בהחלט נכשלנו במשך הרבה שנים.

אילן שלגי: שרי חינוך מתחלפים כל שנה, לפעמים כל שנתיים.

אילן שלגי: ההשקעה בחינוך היא לטווח ארוך.

אילן שלגי: היו לנו שרי חינוך טובים, אני לא מבקר כרגע מישהו באופן אישי, אבל הסך הכל, ההצטברות, המערכת לא ראתה את הדברים בראיית על נכונה, לא בדקה את עצמה מספיק, ועכשיו רואים התחלה של שינוי, אם לא בתקציבים שמזרימים, אבל לפחות רואים שינוי בשיטות ההוראה, בעניין של בחינות המיצ"ב, בעניין של תוכנית ליבה.

אילן שלגי: החליטה סוף סוף המדינה לקבוע תוכנית יסוד, מה כל ילד צריך לקבל במערכת החינוך הישראלית, עם מה הוא צריך לצאת.

אילן שלגי: זה לא היה עד עכשיו.

אילן שלגי: היו כל מיני קונספציות, שלפעמים השתנו.

אילן שלגי: אבל צריך שיהיה ברור, החל מהדבר הבסיסי – האם ילד, בסוף כיתה א' צריך לדעת לקרוא?

אילן שלגי: האם ילד, בסוף כיתה ב' או ג' צריך לדעת פעולות מסוימות בחשבון?

אילן שלגי: צריך לקבוע סטנדרטים, וגם לדעת למדוד אותם.

אילן שלגי: אני יכול להגיד שלא תמיד ארגוני המורים אוהבים את זה.

אילן שלגי: צריך יהיה גם בנושא של מעמד המורים, מצד אחד – לחזק את המורים, בשכר טוב יותר, כולל שכר דיפרנציאלי, שפירושו שמורה שתלמידיו מגיע להישגים טובים יותר גם יתוגמל יותר, ולהפך – אם יש מורה שהישגי התלמידים שלו אינם טובים, שהמערכת תדע איך להוציא אותו.

אילן שלגי: זה לא קורה אצלנו.

אילן שלגי: אז יש תהליכים, ויש סיכוי שהילדים שלכם כבר ילמדו במערכת חינוך שהפערים בה יהיו פחות גדולים ושאתם, כהורים, תצטרכו הרבה פחות להשקיע בחינוך אפור.

תלמידה: השיחה עכשיו כאן העלתה לי הרבה כעסים, שאני יודעת שלא רק אני מרגישה אותם, לגבי בית הספר במיוחד ולגבי כל החינוך בארץ שלנו.

תלמידה: אני, לפחות, מרגישה, שאין יותר מידי לאן לפנות ואין כל כך מה לעשות עם זה.

תלמידה: המון דברים נשארים כמו שהם כי לנו, לתלמידים, אין שום יד בדבר, ואין לנו אפילו מקום להביע דעה - -

אילן שלגי: הנה, יש לך.

תלמידה: מפתיע אותי שאת, בתור מדריכה, דווקא יש לך את האלטרנטיבה - -

תלמידה: לא, אני מדברת על בית הספר, על דברים שנעשים כאן.

תלמידה: עכשיו מעלים לי אותם, בשיחה כזו, ואני מרגישה חוסר אונים, שאין לי מה לעשות אתם, שלאנשים לא איכפת.

תלמידה: אם אני לא מוצאת את המענה שלי, לאן אני פונה?

אילן שלגי: בהחלט יש לאן לפנות.

אילן שלגי: יש מועצת תלמידים כאן, ודאי.

תלמידה: יש, אבל היא לא ממש מתפקדת כמו שאנחנו היינו רוצים.

אילן שלגי: אין ספק שחשוב שגם אזרחים צעירים במדינה יוכלו להתבטא ולבטא את מה שנראה להם טעון שינוי או שיפור.

אילן שלגי: הזדמנות כזו, לפגוש חבר כנסת, אין לכל אחד.

אילן שלגי: אנחנו לא נוכל להיות בכל המקומות, אבל אפשר לכתוב לנו.

אילן שלגי: כלי השפעה חשוב הוא לפנות לחבר כנסת – בין אם זה מישהו שאת מכירה, או מישהו שעוסק בנושא מסוים.

אילן שלגי: לא להתבייש.

אילן שלגי: אפשר לפנות באמצעות הרשות המקומית שלכם.

אילן שלגי: גם שם יש נבחרי ציבור.

אילן שלגי: יש דרג מקצועי ויש דרג נבחר, ואפשר בהחלט לפנות, בין אם כבודד ובין אם כקבוצה, בין אם בנושא עקרוני, ואפשר גם להסתייע בהורים.

אילן שלגי: מותר גם לאזרח, כולל לתלמיד, לכתוב מכתבים לעיתונות.

אילן שלגי: כדי לשנות דברים במערכת כל כך גדולה כמו מערכת החינוך, או במדינה, צריך לפעמים משוגע לדבר שמזיז משהו מסוים.

אילן שלגי: לפעמים צריך פשוט עבודה מתמדת של מאמץ לשכנע ולשנות דברים, וזה יזיז את הספינה הגדולה הזו.

אילן שלגי: זה לא פשוט.

אילן שלגי: אבל אם מדינת ישראל, למשל, תקבל החלטה – שאני חושב שהיא צריכה לקבל – שהחוסן הלאומי שלה הוא קודם כל במערכת החינוך שלה, היא תהיה מדינה ראויה לאזרחיה מבחינה חברתית.

אילן שלגי: היא צריכה לדעת להכשיר אותם לחיים, היא תוכל להשתלב בעולם הזה, שהולך לכיוון של כפר גלובלי, של משק עולמי.

אילן שלגי: מדינות של מה שהיה פעם עולם שלישי – הם היום היצואנים הגדולים ביותר של מוצרי הייטק , ואני מתכוון לדרום קוריאה, סין, טיוואן וסינגפור.

אילן שלגי: התלמידים של המדינות האלה גם משיגים את התלמידים שלנו במבחנים הבינלאומיים.

אילן שלגי: אז היום אנחנו עדיין במצב טוב, יחסית, במקצועות ההייטק ובטכנולוגיה, אבל מה יהיה בעוד כמה שנים, אם באמת לא נדע לעשות שינוי כדי שהתוצר של מערכת החינוך שלנו ייצא כשהוא יותר מוכן לחיים?

אילן שלגי: אנחנו בבעיה קשה.

אילן שלגי: אני חושב שצריך לקבל החלטה אסטרטגית במדינת ישראל שצריך להשקיע יותר בחינוך.

אילן שלגי: יכול להיות שיהיה צורך לקחת יותר מהביטחון.

אילן שלגי: תקציב הביטחון הוא מעל ל-40 מיליארד שקל, אבל קרו דברים.

אילן שלגי: בחזית המזרחית שלנו האיום כמעט לא קיים.

אילן שלגי: הצבא העיראקי הגדול לא קיים יותר.

אילן שלגי: עם ירדן יש לנו שלום.

אילן שלגי: הצבא הסורי הוא לא איום על קיומה של המדינה.

אילן שלגי: עם מצרים יש שלום הרבה שנים.

אילן שלגי: יכול להיות שמדינת ישראל צריכה לומר שצריך לקחת נתח משמעותי מתקציב הביטחון ולהעביר אותו לתקציב החינוך, כי המצב במערכת הוא לא כפי שאנחנו היינו רוצים שיהיה.

אילן שלגי: יחד עם זה אני רוצה לומר לכם שאני בא למקום כמו שלכם, למועצה האזורית גזר, ורואה פה אנשים טובים ותלמידים נהדרים.

אילן שלגי: יש פה בתי ספר שתענוג לראות.

אילן שלגי: עברתי פה בחטיבה הצעירה, של כיתות א'-ג', ובחטיבה של כיתות ד' עד ו', וכעת אני פה, אתכם, ושומע על מה שעושים.

אילן שלגי: אז אפשר לשפר, אבל בסך הכל, מבחינת המצב, כאשר אתה מסתכל על המערכת כולה, אתם פה בפינה מאד נעימה ומצבכם בהחלט טוב, יחסית לאחרים.

אילן שלגי: אני מניח שרובכם גם תישארו פה ותגדלו פה את ילדכם.

אילן שלגי: אתם עם סיכוי טוב לעתיד יפה במועצה האזורית גזר.

אביאל אהרון: שאלתם כאן קודם איך אפשר לפנות, אז אני אמסור לכם את הכתובת של אתר הכנסת.

אביאל אהרון: יש בו מידע על כל חברי הכנסת, ולינק עם כתובת האי.

אביאל אהרון: מייל.

אביאל אהרון: יש גם פירוט של הוועדות ותחומי עיסוקן.

אביאל אהרון: יש את שמות חברי הכנסת החברים באותן ועדות.

אביאל אהרון: אתם יכולים דרך האי מיילים לפנות לחברי הכנסת.

אביאל אהרון: יש תלמידים, מורים ואזרחים שפונים אלינו, ואנחנו גם עונים.

פטר וייס: אני רוצה להודות לתלמידים על הצורה המכובדת שבה ייצגתם את בית הספר ואת המועצה.

פטר וייס: אני בטוח שיושב ראש ועדת החינוך למד פה הרבה, זה יגרום לזה שגם בכיווני החשיבה שלו הוא יראה את הדברים בצורה קצת אחרת, ורק נוכל ללכת ולשפר את מערכת החינוך.

דייויד גולד: שלום לכם, ואנחנו שמחים לארח אתכם בפינת שורשים שבקיבוץ גזר.

אילן שלגי: ספר לנו קצת על הקיבוץ ועליכם.

דייויד גולד: לכבוד לנו לארח אתכם, במיוחד במשרד החדש שלנו.

דייויד גולד: אני אתחיל עם הקיבוץ, שקשור למועצה.

דייויד גולד: אני תמיד מסביר לקבוצות שבאות לכאן שהשם גזר לא בא מהירק.

דייויד גולד: למקום הזה נתנו את השם גזר בערך אלף שנה לפני שהתגלה הירק.

דייויד גולד: אני האדם היחיד שאני מכיר שקרא את ההיסטוריה של הירק, אבל המקום הזה הוא אלף שנה לפני שמצאו את הירק, והמשמעות היא מהמילה "לגזור".

דייויד גולד: תל גזר על שם שהמקום גזר את השפלה מירושלים, גם טופוגרפית וגם גיאוגרפית.

דייויד גולד: זה המקום שלנו.

יהודית גידלי: ואיפה מצאו את הגזר לראשונה?

דייויד גולד: בסין.

דייויד גולד: אני תמיד אומר שהרצל קרא לישראל "אלט נוילנד" בעברית זה היה – תל אביב.

דייויד גולד: למרות שאין לנו את מה שיש בתל אביב, אנחנו דוגמה טובה לתל אביב.

דייויד גולד: יש כאן גם ישן וגם חדש.

דייויד גולד: האלט, הישן, חוזר לתקופה של שלמה המלך, שקיבל את המקום כנדוניה לנישואיו עם בת פרעה.

דייויד גולד: פחות ישן זה שב- 1945 הגיעה קבוצה לכאן, שהגיעה מאירופה להקים מקום חדש פה, במקום העתיק הזה, וקראו למקום – קיבוץ גזר.

קריאה: הדסה גזר.

דיוויד גולד: כן.

דיוויד גולד: ב- 1948 היה כאן קרב.

דיוויד גולד: ב- 10 ליוני, יום לפני ה- 11 ליוני שבו נערך קרב לטרון, נפלו 19 חברים מה- 60 שהיו פה, בגיל ממוצע של 24-25, והקיבוץ נפל.

דיוויד גולד: הם החזיקו מעמד כמה שעות.

דיוויד גולד: הם היו חלוצים, אך ב- 61 הרימו ידיים באסיפה ואמרו שהם לא יכולים להמשיך.

דיוויד גולד: לקח עוד כמה שנים עד שכולם עזבו, אך המקום היה ריק.

דיוויד גולד: היו כל מיני ניסיונות להקים את המקום מחדש.

דיוויד גולד: הפעם הראשונה שאני שמעתי על המקום היתה כשהייתי סטודנט אמריקאי באוניברסיטת תל אביב בשנת 69.

דיוויד גולד: היו קבוצה של היפים שרצו לבוא לכאן, לקומונה.

דיוויד גולד: הסוכנות נתנה להם מקום מוזנח כאן.

דיוויד גולד: הקבוצה לא החזיקה מעמד פה, והמקום שוב היה ריק.

דיוויד גולד: אנחנו היינו גם קבוצה אמריקאית, שלא היתה קשורה לקבוצה הראשונה.

דיוויד גולד: רצינו לעלות ארצה, והלכנו לסוכנות.

דיוויד גולד: היינו פעילים מאד בתנועה הציונית.

דיוויד גולד: נתנו לנו את האפשרות לבוא לכאן.

אילן שלגי: באיזו שנה?

דייויד גולד: ב- 4 ליולי, 74, הגענו לקרקע, פה.

אילן שלגי: ביום העצמאות האמריקאי.

דייויד גולד: זה לא היה במקרה.

דייויד גולד: כך בחרנו.

דייויד גולד: ביולי הזה ימלאו לנו 30 שנה.

דייויד גולד: אני עליתי בגרעין שהיה קשור לגרעין הראשון.

דייויד גולד: אני עליתי בשנת 76 עם קבוצה של הגרעין שלי.

דייויד גולד: היום אין אף אחד כאן שהוא יותר ותיק ממני.

דייויד גולד: היינו 20 בגרעין ונותרנו 4 עכשיו.

דייויד גולד: אני אחד, ואשתי, הרב מירי גולד היא השניה.

דייויד גולד: הקיבוץ עבר כל מיני שינויים, כמו כל קיבוץ.

אילן שלגי: כמה אתם פה, כעת?

דייויד גולד: היום אנחנו בערך 80 חברים.

דייויד גולד: יש פה הרבה שכירים שמשכירים בתים.

אילן שלגי: והחברים רובם יוצאי ארצות הברית?

דייויד גולד: מהחברים – 50% הם יוצאי ארצות הברית.

דייויד גולד: אני פה 27 שנה, הילדים שלי ישראלים, אני ישראלי.

דייויד גולד: היום המקום הוא ישראלי עם טעם של בייסבול ורפורמים.

דייויד גולד: אנחנו פה.

דייויד גולד: אני רוצה לנצל את ההזדמנות להכיר אתכם לשניה, ולבקש ממירי גולד לדבר על הפרוייקט שלנו, "פינת שורשים".

דייויד גולד: כרגע יש קבוצה שם של אמריקאים וישראלים, תלמידי תיכון, קוראים להם ambassadors, שגרירים.

דייויד גולד: חצי מהם מבית שמש ומחבל עדולם, והחצי השני הם מוושינגטון.

דייויד גולד: זו הפעם השלישית או הרביעית שאנחנו עובדים עם הקבוצה הזו.

דייויד גולד: מה שאנחנו עושים – נעשה סיור עוד מעט עם חברותא אתם, ישראלים ואמריקאים ביחד.

דייויד גולד: מה שהם עושים – הם לוקחים את הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, את הפרק של שוויון, ולומדים אותו ביחד.

דייויד גולד: מדברים על dependence ו- independence.

דייויד גולד: בסוף, האמריקאים חוזרים לאמריקה ואנחנו מבקשים מהם לבנות את ה-Declaration on Inter-dependence.

דייויד גולד: זו ממש תוכנית יפה, ואני מקווה שהיא תעבוד כמו שהיא עבדה בעבר.

אילן שלגי: מתום מה שאמרת עד עכשיו אני יכול להתחיל להבין מה אתם עושים, אבל תן לנו כמה מילים על המקום הזה.

אילן שלגי: מה זה פינת שורשים.

דייויד גולד: אני אתחיל קצת על המקום.

דייויד גולד: גם מירי גולד, אשתי, וגם אני, גדלנו בתנועת הקונסרבטיבים, בארצות הברית.

דייויד גולד: באנו עם רקע יהודי.

דייויד גולד: זו הסיבה שבאנו לארץ.

דייויד גולד: אני מניו יורק, ומירי היא מדטריוט.

דייויד גולד: אני עליתי מסן פרנסיסקו, מברקלי, קליפורניה.

דייויד גולד: שנינו באנו לארץ בגלל הקהילה היהודית.

דייויד גולד: באתי לקיבוץ בגלל מה שנקרא "יהדות אחרת", reconstructionist Judaism שמאד קשור אלי.

דייויד גולד: הרב מרדכי קפלן היה הרב שלי, והוא דיבר על Organic Jewish Community וזה בשבילי היה הקיבוץ במרכז ארץ ישראל.

דייויד גולד: באתי לכאן, וביקשו ממני ב 86 לצאת לשליחות ויצאנו בשליחות לתנועת הרפורמים בבוסטון.

דייויד גולד: זו היתה הפעם הראשונה שהייתי בבית כנסת רפורמי, פעם ראשונה שמירי היתה בבית כנסת רפורמי.

דייויד גולד: הגענו לשם והתחלתי להבין על חשיבות התנועה.

דייויד גולד: היינו בשליחות במשך שנתיים וחצי וחזרנו לארץ.

דייויד גולד: אחד הדברים שראיתי, כאשר הייתי בשליחות, הוא שאם מדברים עם ילד אמריקאי –ואני באתי מתחום החינוך, ועשיתי הרצאות במקומות שונים בעולם וגם שם זה כך – כששואלים אותו מה עושה אותך יהודי, מדברים על בר מצווה, כשרות, בית כנסת, זאת למרות שהם לא שומרים על כשרות, לא הולכים לבית כנסת, ויכול להיות שגם לא היתה להם עליה לתורה.

דייויד גולד: אבל ארץ ישראל ומדינת ישראל היא לא חלק מאוצר המילים שלהם.

דייויד גולד: רציתי לשנות את זה.

דייויד גולד: חזרתי מהשליחות והקיבוץ שאל אותי אז מה אני רוצה לעשות.

דייויד גולד: אמרתי שאני רוצה להמשיך את השליחות שלי, בבית.

דייויד גולד: אז זה היה קשור לקיבוץ, והיום מדובר על עמותה נפרדת.

דייויד גולד: התחלתי לעבוד עם קבוצות מחוץ לארץ, ללמד אותם דרך הידיים על החשיבות והמרכזיות של ארץ ישראל ביהדותם.

דייויד גולד: דבר ראשון – לקחתי אותם לשדות, כדי להביא משם אבנים, אבל כשמביאים אבן מהשדה בארץ ישראל, יש לכך מילה מיוחדת: סיקול.

דייויד גולד: בדקנו מה זה סיקול ומה זו סקילה, והתחלנו להבין.

דייויד גולד: רציתי לבנות גשר בין המגרש בייסבול ותל גזר, והשורשים של שני המקומות, והשורשים של בית הקברות, היכן שקבורים 28 או 19 חברי הקיבוץ ועוד 9 חיילים.

דייויד גולד: אלה השורשים של העצים שהיו פה, ורצינו לבנות גשר בין השורשים האלה, ועם האבנים האלו בנינו גשר.

דייויד גולד: אחרי זה בנינו סוכה "תחת גפנו ותחת תאנתו" והתחלנו ללמד על שלום, ועל למה אני טוען שאלה שנפלו פה נפלו במלחמה, אבל מלחמת שלום, מלחמה לעצמאות שלנו.

דייויד גולד: לאט לאט בנינו עוד ועוד.

דייויד גולד: היום יש בית כנסת בחיק הטבע, יש אזור של יציאת מצרים.

דייויד גולד: אנחנו נצא החוצה ונראה את זה.

דייויד גולד: לפני חמש שנים, לפני האינתיפאדה, בא ועד ההנהלה שלי – עכשיו אנחנו עמותה נפרדת לגמרי מהקיבוץ – שאף אחד מהם לא קשור לקיבוץ, ולא גר בקיבוץ, ואמרו לי : כל הכבוד, זה מוצלח, זה עובד, אבל אנחנו ישראלים, ויש לנו משימה לחנך לא רק ילדים מחוץ לארץ על החשיבות והמרכזיות של ארץ ישראל ביהדותם, אלא לחנך גם ישראלים על החשיבות והמרכזיות של יהדות בישראליותם.

דייויד גולד: זה דבר שמאד אהבתי, ואני מאד קשור לזה.

דייויד גולד: התחלנו לעבוד עם זה.

דייויד גולד: הבנתי מהר מאד שאני לא יכול לתרגם מאנגלית לעברית, ושאני צריך לתרגם מאמריקאיות לישראליות ולהפוך את העניין – להשתמש במה שיש פה, במעבדה החינוכית, אבל להביא כלים אחרים כדי לעבוד עם קהל אחר.

דייויד גולד: היום, רק באוקטובר – נובמבר, בתוכנית שיש לנו על קבלת חומש, הבאנו 1,500 ילדים של כיתה ב' לתוכנית הזו.

דייויד גולד: אנחנו עובדים עם בתי ספר תל"י, עם אסירים מ "מעשיהו",, ערבים ויהודים, אנחנו עובדים עם בתי כנסת מחו"ל – השבוע היה לי בית כנסת משיקאגו, היו לי כל הסטודנטים לחינוך, חלק מהם סטודנטים לרבנות, מ- Hebrew Union College מניו יורק שהיו פה, אנחנו עובדים עם ילדים ומבוגרים, עם אורתודוקסים, חילונים, עם קונסרבטיבים ורפורמים, מהארץ ומהתפוצות.

דייויד גולד: אני אומר שאנחנו עובדים עם – Everybody that uses Jewish as their last name.

דייויד גולד: If Reform is your first name, or Conservative is your first name, or Diaspora is your first name, as long as Jewish is your last name, we are all the same family.

דייויד גולד: על זה אנחנו עובדים.

דייויד גולד: אין שום דבר בחוץ שתראה שהוא רפורמי או חילוני, או קונסרבטיבי.

דייויד גולד: הכל יהודי.

דייויד גולד: זה על שלום ואהבת ארץ ישראל.

דייויד גולד: כאשר אני מדבר על ארץ ישראל אני לא מדבר על הימין, כאשר אני מדבר על השלום אני לא מדבר על השמאל.

דייויד גולד: אני מדבר על ארץ ישראל ועל שלום של היהדות.

דייויד גולד: יש לי את הצד הפוליטי שלי.

יהודית גידלי: איך אתה מגיע לאנשים בחו"ל?

יהודית גידלי: איך יודעים שם שאתה קיים?

דייויד גולד: אני מאד קשור לחו"ל.

דייויד גולד: דרך השליחות וכן הלאה.

דייויד גולד: אנחנו עובדים עם המון קבוצות מחו"ל, מתנועות הנוער.

דייויד גולד: השבוע אני טס לאמריקה, ויש שם כנס של מחנכים בחינוך היהודי הלא פורמלי שם.

דייויד גולד: אני עושה שם כמה סדנאות, וכך הם שומעים עלי.

דייויד גולד: כמו כן – דרך פדרציות.

דייויד גולד: אנחנו מאד קשורים לחו"ל.

דייויד גולד: אני אעצור פה ואבקש ממירי להסביר קצת על הסינרגיה שלנו.

דייויד גולד: אנחנו לא עובדים ביחד, אנחנו עובדים בסינרגיה עם הקהילה שיש פה.

מירי גולד: יש לנו קהילה, קהילת "ברכת שלום", היא קהילה של התנועה ליהדות מתקדמת.

מירי גולד: מהרגע שעלינו ארצה בחרנו את גזר כי רצינו מקום שנוכל להביא אליו את המנהגים מארצות הברית, אבל גם נוכל להשתלב עם היהדות הקיבוצית, הישראלית.

מירי גולד: כמו שאני אומרת לילדים שלי, עליתי כדי שהם לא ילכו ל Hebrew School אחר הצוהריים.

מירי גולד: זה היה בשבילי עינוי.

מירי גולד: זה היה תוך אהבת המורשת ואולי מתוך רצון שיהיו לי נכדים יהודים.

מירי גולד: בארצות הברית, במשפחה שלי שמאד מזדהה עם יהדות, כל האחים התחתנו עם לא יהודיות.

מירי גולד: חלקן התגיירו, אבל זה נראה לי במזל, כי גדלנו על ערכים של פתיחות, סובלנות וליברליות, וזה גורם לבומרנג לעתים.

מירי גולד: לא באנו להיות בקיבוץ דתי כי באנו מהיהדות ליברלית, ולא באנו לקיבוץ חילוני כי היו חשובים לנו דברים כמו קבלת שבת, קריאת מגילה, ודברים שהכרנו.

מירי גולד: בקיבוץ גזר היה מטבח כשר, וקבלת שבת בבית כנסת, ודברים קצת שונים מאשר בקיבוצים אחרים.

מירי גולד: באיזה שהוא שלב הבנו שיש לנו מרכז חינוך, מרכז משק, אבל אין לנו מרכז יהדות.

מירי גולד: לא ידענו איך להסתדר בלי דמות של רב.

מירי גולד: הזמנו חבר, שהיה רב טרי, והוא נשאר אתנו 4 שנים ועזר לנו להקים את בית הכנסת בקיבוץ.

מירי גולד: כשהוא עזב נותרנו עם חלל ריק, ופתאום היה צורך לערוך בר מצווה לילדים, וכל מיני אירועים בחיינו, ולא יכולנו לפנות לקיבוץ שעלבים עם האולטרה אורתודוקסיות שלהם, ואת הבנות שלנו שרצו לעלות לתורה לא יכולנו לשלוח לשם.

מירי גולד: אני התחלתי בתוכנית של פרה- רבנות, ללמוד איך ללמד את הילדים לקרוא טעמי מקרא, ולעשות את הדברים במסגרת של בית כנסת.

מירי גולד: באיזה שהוא שלב אמרתי שאני צריכה משהו יותר עמוק.

מירי גולד: יש לי מסגרת, ואני צריכה עוד תוכן.

מירי גולד: חיפשתי מסגרת לימודים והגעתי ל- Union College, שדווקא בארץ זה מאד דומה ליהדות קונסרבטיבית ליברלית.

מירי גולד: נשים משתתפות בכל דבר, נשים שייכות למניין.

מירי גולד: זה מאד דיבר אלי.

מירי גולד: הקיבוץ נתן לי אישור לצאת ללימודים, וכשחזרתי מהלימודים חיפשתי עבודה.

מירי גולד: כבר אז היה חשוב בקיבוץ להתפרנס ולא להתבטל.

מירי גולד: אמרנו שנפנה לתנועה ליהדות מתקדמת כדי להשתייך כקהילה, לא כקיבוץ.

מירי גולד: רצינו שהקהילה שלנו, בבית הכנסת, תהיה קהילה אזורית, ושהיא תשרת את האזור, ולא נהיה רק בתוך עצמנו בקיבוץ.

מירי גולד: לכן, ב- 97 השתייכנו כקהילת "ברכת שלום" לתנועה, ואני קיבלתי מינוי והסמכה להיות הרבה של הקהילה.

אילן שלגי: ואת נותנת גם שירותים לתושבים מהסביבה?

מירי גולד: זה כל העניין – אנחנו קיבלנו את האישור מהתנועה כאשר אמרנו שאנחנו רוצים לצאת החוצה לשרת את האזור.

מירי גולד: האזור זה המועצה האזורית גזר, רמלה- לוד, עד רחובות וגן יבנה.

מירי גולד: בין ירושלים ותל אביב יש קהילה חזקה במודיעין, יש קהילה קטנה בראשון לציון ויש קהילה של רוסים באשדוד.

מירי גולד: אז יש שטח ענק שאין בו קהילה, ואנחנו מנסים לשרת אותם.

מירי גולד: לפעמים זה מתבטא בדבר שלנו, כאמריקאים, נראה מובן מאליו, שאישה יכולה להגיד קדיש יתום על אביה.

מירי גולד: כשהולכים לבית כנסת קטן במושב, אפילו אם יש יחסים טובים זה מאד מוזר לגברים לתת לאישה להגיד קדיש.

מירי גולד: לפעמים, כשילד בר מצווה רוצה לשבת ליד אימא שלו בטקס העליה לתורה, באים אלינו.

מירי גולד: ככה, מפה לאוזן, אנשים היו מגיעים כדי לקבל שירותי דת.

מירי גולד: במשך הזמן הפכנו להיות קהילה חמה, תומכת, של חברים שמשלמים דמי חבר, והתחלנו גם להרחיב את השירות לא רק מעניינים של בית כנסת ותפילות, אלא גם למעורבות חברתית.

מירי גולד: במסגרת הזאת אנחנו עושים כל מיני דברים.

מירי גולד: אני עובדת כתומכת אישית ב "נווה תרצה" עם אסירה.

מירי גולד: אני גם מעבירה שם מפגשים והרצאות על העצמת נשים דרך המקורות ביהדות.

מירי גולד: אנחנו דואגים להביא מזון ובגדים לכל מיני מקומות באזור.

אילן שלגי: כמה חברים יש בקהילה?

מירי גולד: יש בערך 80 חברי קהילה, משפחות.

מירי גולד: יש לנו גם חברים אוהדים בחוץ לארץ, כי כמו שאתם יודעים אנחנו לא מקבלים שום כסף מהמדינה.

מירי גולד: אני חייבת לציין שהמועצה מאד תומכת בנו.

מירי גולד: עברנו דרך ארוכה ביחד.

מירי גולד: אני מאד מאמינה שחשוב לבנות קשרים ולא להרחיב קרעים.

אילן שלגי: כמה חברים שלא גרים בקיבוץ גזר אלא במועצה יש לכם?

מירי גולד: הרוב הם מהמועצה.

אילן שלגי: את עורכת פה גם חתונות?

מירי גולד: כן.

אילן שלגי: איפה הן נערכות, פה בגזר?

מירי גולד: בדרך כלל במקום אחר.

מירי גולד: יש לנו לפעמים בעיה לעשות פה חתונות.

מירי גולד: אם אנשים רוצים מוסיקת טרנס עד 3 בבוקר –זה לא עובד.

דייויד גולד: היתה לנו גם בעיה עם הרבנות, פה.

דייויד גולד: הם אמרו שאנחנו, פינת שורשים, לא כשרים.

דייויד גולד: טענו שאין כאן מטבח, ולכן זה לא יכול להיות כשר.

דייויד גולד: הרב של המועצה אמר שזה לא מתייחס רק לכשרות האוכל - -

שמעון בינון: יש הנחיה של הרבנות הראשית היום לא להתמקד רק באוכל, אלא שלמקום בכלל תהיה תעודה.

אילן שלגי: אז מקום שפתוח בשבת לא יקבל תעודת כשרות גם לשאר ימי השבוע.

דייויד גולד: אמרתי להם שאנחנו לא פתוחים בשבת, אבל אנחנו כן מקיימים עליות לתורה בשבת.

דייויד גולד: שאלו אותי: איך הם מגיעים לפה?

דייויד גולד: עניתי שאני לא יודע, אבל אני מניח שברכב, אמרו לי שזה אסור.

דייויד גולד: סוף הסיפור הוא שלא נתנו לנו תעודת כשרות.

אילן שלגי: אבל בשביל מה אתה צריך תעודת כשרות אם אתה אפילו לא מוכר אוכל?

שמעון בינון: המתחתנים רוצים.

שמעון בינון: הזוג שהתחתן רצה את הרב של שעלבים.

אילן שלגי: אם מירי, כרבה, מקיימת נישואין – אולי מי שמתחתן אצלה לא כל כך חשובה לו תעודת הכשרות.

דייויד גולד: זה נכון.

דייויד גולד: את זה היא עשתה.

מירי גולד: העניין הוא שכל מה שאנחנו עושים פה – הוא טוב למזג אוויר יפה.

מירי גולד: יש לנו בניין בית כנסת בקיבוץ, ששימש ככיתה בשנות ה- 50.

מירי גולד: יש שם 50 מקומות.

מירי גולד: המבנה שימש גם כחדר כושר וחדר חזרות למחזה של הילדים.

מירי גולד: באיזה שהוא שלב קבענו שזה מקום לתפילה וללימוד, ולא לכל מיני דברים נוספים.

מירי גולד: אז בכל זאת, יש לנו בעיה, שאם רוצים לעשות בר מצווה ליותר מ- 50 איש, אנחנו בבעיה.

מירי גולד: לכן אנחנו די הרבה נעזרים בפינת שורשים.

מירי גולד: אמנם המקום הזה לא בא עם זהות רפורמית אבל אנחנו מאד נהנים.

מירי גולד: גם בשמחת תורה, למשל, כאשר אנחנו מזמינים את כל האנשים מהאזור להקפות, בערב חג, אנחנו בפינת שורשים.

מירי גולד: אנחנו מכניסים על כך מודעה קטנה ב "גזרי מידע" שהוא העיתון של המועצה, ובתיבות הדואר של תושבי המועצה.

מירי גולד: זה דבר יפה שהמועצה מאפשרת לי, כמו לכל מקום אחר, כמו שעלבים, לפרסם דברים כאלה.

אילן שלגי: אין עליכם לחצים?

שמעון בינון: רב המועצה הוא בניזרי, והם יודעים שאנחנו מועצה הטרוגנית.

ירון קציר: בזמנו לא אהבתי את זה שמקבלים ספר תורה בכיתה ב' רק במקום אחד.

ירון קציר: היום עדיין מקבלים את ספר התורה באותו מקום, אבל אחר כך יש טיול לפינת שורשים.

ירון קציר: מקבלים כאן הסבר על תל גזר וקצת על יהדות.

ירון קציר: כמה מילים על תל גזר – זה מקום די מבוזבז מבחינת הפוטנציאל שלו.

ירון קציר: בהחלט אפשר לפתח אותו.

ירון קציר: אני גר ביישוב כרמי יוסף שהוא סמוך לתל גזר.

ירון קציר: מה שאתם רואים כאן זה את לוח גזר, הלוח החקלאי הראשון שנמצא, כתוב בכתב עברי עתיק, מתקופת בית ראשון.

ירון קציר: על תל גזר יש היום מצבות שכל אחד יכול לכתוב עליהם כתובות גראפיטי.

ירון קציר: האחריות על המקום היא לא על המועצה אלא על רשות העתיקות.

ירון קציר: יש מצבות כנעניות מהתקופה הכנענית, עוד לפני תקופת המלוכה.

ירון קציר: נמצאו באזור – גם בכרמי יוסף – כתובות מהתקופה ההלניסטית.

ירון קציר: לגבי מה שדייויד אמר קודם, ששלמה המלך קיבל את הל כנדוניה, עם נישואיו לבת פרעה- בתקופת ההתנחלות בארץ בני ישראל לא הצליחו לכבוש את גזר.

ירון קציר: למעשה, הוא קיבל את המקום כנדוניה, ואחת משלושת הערים ששלמה ביצר היא גזר, והיא היחידה שלא נחפרה עד תומה.

ירון קציר: יש שריד של שער שמיוחס לשלמה המלך.

ירון קציר: יש כאלה שטוענים שזה מתקופה מאוחרת יותר, אולי מתקופת אחאב, אך מכל מקום זה שם, וזה מתקופת המלוכה.

ירון קציר: השער הזה הוא בסכנת התמוטטות.

ירון קציר: היום מתכננים בניית הצלה, כדי לתמוך אותו.

ירון קציר: הוא בהחלט בעל חשיבות, כמו אתר חצור.

שלמה בינון: אני מציע שנצא אל האוהל בפינת שורשים כדי לראות את הדוגמה של העשייה.

שלמה בינון: לאחר מכן נגיע לגני יוחנן ולבית הרצל.

פטר וייס: כאן, בבית הרצל, הגענו לקו הגמר של הסיור.

פטר וייס: אני מקווה שמה שראיתם היום, על קצה המזלג, ייתן לכם את הפרופורציות מה זה מועצה אזורית.

פטר וייס: נתחיל במערכת החינוך, כמה היא פרובלמטית לביצוע, וכמה היא יקרה.

פטר וייס: חבל שחבריך לוועדה לא הגיעו לסיור.

פטר וייס: לראות את המועצה עצמה לא הצלחנו.

פטר וייס: בקלטת שלפניך תוכל לראות קצת יותר.

פטר וייס: אני נותן לך גם את המודל של לוח הגזר.

פטר וייס: הוא זהה ללוח שנמצא בתורכיה.

שלמה בינון: אנחנו מודים לאנשי הקרן הקיימת והמועצה לשימור אתרים על הביקור וההסברים כאן, ביער חולדה.