ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 62, 2003-07-27 13:00

אילן שלגי: שלום לכולכם.

אילן שלגי: אני פותח את הישיבה.

אילן שלגי: קודם כל אנחנו מודים לכם על שאתם מארחים אותנו, על שמצאתם את הזמן לקבל אותנו ולהראות לנו מקצת מהדברים המעניינים שיש אצלכם.

אילן שלגי: נשמח לשמוע בעיקר על מערכת החינוך שלכם.

אילן שלגי: אני, כיהודי, אומר שטוב להיות בארץ יהודה.

אילן שלגי: גם כיהודי וגם כישראלי אני יכול לומר פה: ושבו בנים לגבולם.

אילן שלגי: אולי אני אגיד זאת גם כמשפטן – הקו שעבר לא רחוק מכאן עד 67 לא היה גבול, את זאת אנחנו יודעים.

אילן שלגי: זה היה קו שביתת הנשק.

אילן שלגי: הסכמי שביתת הנשק אמרו שהגבול ייקבע בהסכמי השלום.

אילן שלגי: אז מאחר ופה היינו גם לפני 48 והשלום עוד איננו, אז אנחנו צריכים לבנות את המקום הזה ולבסס אותו, ותבורכו על העשייה שלכם.

שאול גולדשטיין: ברוכים הבאים.

שאול גולדשטיין: לפניכם יש חומר כתוב שהכנו עבורכם על מערכת החינוך בגוש עציון.

שאול גולדשטיין: אנחנו נמצאים בחוות משואות המתחדשת.

שאול גולדשטיין: משואות יצחק זה יישוב שקיים היום, בשפלה, בדרך לאשקלון.

שאול גולדשטיין: בתש"ח הגוש נפל, כפי שראיתם בחיזיון האור קולי.

שאול גולדשטיין: עין צורים החליף את ראש צורים, רבדים הוקם מחדש, וכפר עציון הוא היחיד שלא נמצא לו מקום, כי בכל מקום אחר נשארו אנשים שיכלו להקים את היישובים ופה, מה שנשאר זה יתומים צעירים ונשים.

שאול גולדשטיין: התינוקות הפכו להיות בוגרים, ועם הזמן, רוב נקודות היישוב שהיו כאן לאט חזרו למקומן.

שאול גולדשטיין: המקום היחיד שלא חודש הוא משואות יצחק.

שאול גולדשטיין: לפני כשנתיים-שלוש, יחד עם קק"ל הכרזנו על המקום כפרק לאומי.

שאול גולדשטיין: הוא אמור לקבל את ההגדרות ואת ההתייחסות בהתאם, כאשר כל הפרק הזה יישאר ריאה ירוקה של גוש עציון.

שאול גולדשטיין: בכפר עציון, בראשית ימיו, ב-46 היה כאן בית הארחה של ההסתדרות.

שאול גולדשטיין: משואות יצחק גם ביקשו להקים פה בית מרגוע, והקימו אותו.

שאול גולדשטיין: הגיעה לפה אוכלוסייה רוחבה ומגוונת.

שאול גולדשטיין: רבדים היה יישוב של השומר הצעיר פה, ועוד שלושה יישובים דתיים לאומיים.

שאול גולדשטיין: החלטנו שזה אחד הדגלים שגם משואות יצחק וגם גוש עציון רוצים להרים וכל הנושא של עולים חדשים, ותיקים, דתיים חילוניים, וכל מגווני האוכלוסייה – זה דבר שחשוב לעבוד עליו.

שאול גולדשטיין: רפי, יחד עם עוד ארגונים הרים את הכפפה, ולמעשה ייסד פה מקום מפגש בין דתיים לחילוניים, בעיקר נוער.

שאול גולדשטיין: כך זה היה אמור להיות.

שאול גולדשטיין: עד שפרצה המלחמה, בספטמבר 2000, הגיעו לכאן כ- 3,000 איש מדי שנה.

שאול גולדשטיין: כשפרצה המלחמה, בימי יוסי שריד כשר חינוך, סוכם שתלמידי שב"ח הארציים יבואו לכאן למספר ימים.

שאול גולדשטיין: היו לנו כבר כ- 6,000 הזמנות, ואז, בתחילת שנת הלימודים, אסור היה לבתי הספר להגיע לכאן, מבחינה ביטחונית, וזה טרפד את כל המשך הפרוייקט הזה.

שאול גולדשטיין: רק לאחרונה, לפני מספר שבועות, קיבלנו היתר מפיקוד המרכז, שאפשר להגיע למקום הזה.

שאול גולדשטיין: לאט אנחנו מתחילים לחדש את הפעילות.

אילן שלגי: הפעילות חודשה?

שאול גולדשטיין: לקראת השנה הבאה אנחנו מקווים שהקב"ט של משרד החינוך, שהוא בעצם איש המפתח בנושא הזה, ייתן את ההיתר.

שאול גולדשטיין: אני מקווה שהמצב מאפשר לו לחתום על היתר לבתי ספר להגיע הנה.

שאול גולדשטיין: מבחינתנו זה דגל עיקרי, דבר ראשי.

שאול גולדשטיין: אנחנו עושים את זה בעוד המון תחומים בחיים שלנו.

שאול גולדשטיין: בתור דוגמה - ט' באב חל בשבוע הבא.

שאול גולדשטיין: כאשר אהוד ברק היה בשלטון, לפני 3 שנים, הזמנו את נוער מפלגת העבודה לבוא ולקיים אתנו פה סמינר.

שאול גולדשטיין: הזמנו אותם לקרוא אתנו את מגילת איכה בהרודיון, הגיעו כאלף בני נוער לכאן, לדיון בנושא – אדם מול אדמה, קדושתה של ירושלים מול קדושת החיים.

שאול גולדשטיין: זה נושא שהוא במהות הוויכוח.

שאול גולדשטיין: זה היה יוצא מן הכלל, ונוצרו קשרים שנמשכים עד היום בין חברה שלנו וחברה של "דור שלם דורש שלום".

שאול גולדשטיין: נסענו יחד לבלות בקרית שמונה, מיד אחרי נסיגת צה"ל מדרום לבנון.

שאול גולדשטיין: לדעתנו התוכנית מאד חשובה.

שאול גולדשטיין: עד כאן, על קצה המזלג.

שאול גולדשטיין: תודה לאכסניה שמארחת אותנו.

שאול גולדשטיין: אנחנו עוברים תקופה קשה ומקווים שנשרוד.

אסף כהן: ננסה לעשות את הדברים בתמציתיות.

אסף כהן: אנחנו רצינו להעלות פה מספר נקודות שהן פחות פרטניות לגבי מערכת החינוך בגוש עציון, בבית ספר כזה או אחר, או בגן כזה או אחר, אלא לדבר יותר על נושאים עקרוניים, שאנחנו חושבים שיש להם איזושהי השלכה לפחות על כלל יש"ע ואולי גם על כלל מערכת החינוך בארץ.

אסף כהן: אלה גם הנושאים שבהם הכנו לכם כמה דפים בתיקים שלפניכם.

אסף כהן: הם קשורים לכמה מתחומי העשייה במערכת החינוך כאן.

אסף כהן: אני אתחיל דווקא מהחינוך הפורמלי, ואחר כך אני אעבור לחינוך הלא פורמלי.

אסף כהן: מבחינתנו אלה שני צדדים של אותה מטבע, וזה אחד העקרונות הכי מרכזיים שחשוב לנו להדגיש.

אסף כהן: בחינוך הפורמלי, כמו בכל דבר שבו היינו ראשונים ביש"ע – גם בית הספר היסודי הראשון ביש"ע הוקם כאן, במרכז גוש עציון.

אסף כהן: אנחנו מדברים על שנת 70-71, כלומר- לפני למעלה מ- 30 שנה.

אסף כהן: הקמתו של בית ספר אזורי, שמשותף לקיבוצים, יישובים קהילתיים – כלומר, כל מיני סוגים של אוכלוסייה – היה דבר מאד לא מובן מאיליו.

אסף כהן: כשהגוש קם, ההחלטה מלכתחילה היתה שכאן כולם לומדים יחד, וכך באמת קרה.

אסף כהן: בשלב השני, אחרי שכל יישובי גוש עציון דאז למדו באותו בית ספר עלה הצורך לשתף במערכת החינוך הזו גם תלמידים ממקומות אחרים.

אסף כהן: בעקבות כך נוצר שיתוף עם המועצה האזורית מטה יהודה.

אסף כהן: באותה תקופה מערכת החינוך בה היתה במצב נחשל ביותר, ומשרד החינוך חיפש כל מיני רעיונות איך לקומם אותה ולחזק אותה.

אסף כהן: לא נלאה אתכם בכל הדיונים אך בסופו של דבר הוחלט לסגור בית ספר יסודי שפעל במושב רוגלית, "נווה מיכאל", בחבל עדולם, שהיה בית ספר אזורי לכל המושבים בסביבה, ולהעביר את כל התלמידים בחינוך הממלכתי דתי לכאן.

אסף כהן: קצת מאוחר יותר סגרו גם בית ספר ממלכתי, והעבירו את תלמידיו לצרעה.

אסף כהן: בכך חיסלו את בתי הספר הקטנים באזור עדולם.

אסף כהן: הפרוייקט הזה פועל כבר שנים רבות כאן, ובאמת משמש כמנוף, גם חברתי, גם ציבורי, בהרבה מאד מובנים.

אסף כהן: אמרת "מחקתם את הקו"?

אסף כהן: – כן, במובן מסוים הקו לא היה בכלל.

אסף כהן: כלומר, מהשלב הראשון, תושבי העמק וההר, במקרה הזה, היו מאד מחוברים.

אסף כהן: היום אנחנו יכולים להתגאות במורים שהתחילו את דרכם כתלמידים ממושבי עדולם, למדו כאן במערכת והיום הם מלמדים פה, גננות שהיו פה במערכת, זוגות מעורבים – שהתחתנו פה, בני הגוש עם בנות עדולם ולהפך.

אסף כהן: מה שמעניין הוא שהם גרים גם בשני המקומות.

אסף כהן: כלומר, הוקמה שכונה חדשה במושב אדרת, שרובה נוער שבא מהגוש והקים את ביתו שם, וכאן, באלון שבות ובאלעזר יש משפחות של בני מושבי עדולם שלמדו פה והחליטו להישאר פה.

אסף כהן: מבחינה חברתית נוצר פה משהו מאד מעניין.

אסף כהן: הגישה הזו יצרה משהו שבשלב הראשון היה מאד יפה, ובשלבים הבאים היה מאד משובח – וזה בית הספר היסודי הגדול ביותר בארץ, עם למעלה מ- 1,200 תלמידים בבית ספר יסודי אחד, מכל סוגי וגווני האוכלוסייה.

אסף כהן: זה חייב אותנו לחלק אותו לשני בתי ספר, לפחות, שגם הם- כל אחד מהם גדול בפני עצמו.

אסף כהן: היה לנו דיון מאד מורכב בשאלה איך לחלק אותו.

אסף כהן: זו נקודה שרצינו לומר עליה כמה מילים כאן.

אסף כהן: המשרד, כמובן, לחץ לקיים את מדיניות הרפורמה ולפתוח חטיבות ביניים.

אסף כהן: אנחנו לא היינו מעונינים בזה.

אסף כהן: היתה התנגדות ציבורית מקיר לקיר לרעיון של חטיבות הביניים.

אסף כהן: בסופו של דבר ההחלטה שנפלה היתה לפרק את בית הספר לבית ספר לצעירים – אני לא רוצה לומר "חטיבה צעירה" כי זה מושג פורמלי של המשרד, שלא בדיוק מתקיים כאן – ולבוגרים.

אסף כהן: כיתות א', ב', ג' בבית ספר בפני עצמו, וכיתות ד' עד ח' בבית ספר בפני עצמו.

אסף כהן: הכוונה היא לא לבתי ספר קטנים, אלא לבתי ספר גדולים, אבל לרוחב.

אסף כהן: זאת אומרת – גם בית הספר לכיתות א' עד ג' הוא בית ספר גדול, במושגים של מדינת ישראל, בית ספר של 450 תלמידים, 4-6 כיתות בשכבה, עם כל מה שמסביב – כיתות מקדמות וכן הלאה, וכל המערכת של בית ספר גדול, אבל מתאפיין לגיל הרך של בית הספר.

אסף כהן: כנ"ל לגבי החלק העליון של בית הספר – כיתות ד' עד ח'.

אסף כהן: שוב – בית ספר שהוא גדול בסך הכל, אך מתרכז בגילאים מסוימים.

אסף כהן: נמצאות פה שתי המנהלות – פנינה, שהיא המנהלת הוותיקה של בית הספר, עוד לפני שהתפצל, ודורית, שהתחילה השנה לנהל את החטיבה הצעירה הזו, שצומחת.

אסף כהן: אני אבקש מהם לומר כמה מילים בקצרה על מה עשה המעבר הזה, ולמה הוא עדיף בעינינו על הרעיון של חטיבות הביניים.

פנינה פרידמן: אני רוצה לתת דגש על העניין שבית הספר, באמת הדגל המרכזי שלו הוא לא הגישה של "אני את נפשי הצלתי" אלא באמת לשלב אוכלוסיות של תלמידים.

פנינה פרידמן: אנחנו מאמינים ששילוב הילדים תורם מאד לילדים שלנו, כמו שזה תורם לילדים של חבל עדולם.

פנינה פרידמן: לא רצינו לגדל ילדים רק של היישובים בגוש עציון, אלא באמת היתה כוונה שתהיה איזושהי אינטגרציה חברתית אמיתית.

פנינה פרידמן: אפשר לראות בבית הספר את מזכירות בית הספר, שהן תושבות עדולם, והאינטגרציה היא בכל המובנים.

פנינה פרידמן: הקשרים נמשכים עד היום, וכאשר התלמידים עוזבים את בית הספר אפשר לראות שהם שומרים על קשר, ובכל חופש ילדי עדולם הם הראשונים שמגיעים לבית הספר לראות מה קורה ומה נשמע, גם כאשר הם עם מדים, וגם בחגים, במסיבות סיום של בוגרי ח'.

פנינה פרידמן: נוצרו באמת קשרים חזקים.

פנינה פרידמן: בית הספר רואה בזה את הדגל המרכזי שלו, ולא יכול לראות את עצמו בכלל מתקיים בלי הפרוייקט הזה.

פנינה פרידמן: צריך לדעת שבית הספר מורכב מיישובים שונים.

פנינה פרידמן: מעבר ליישובי עדולם, יש לנו את יישובי מזרח הגוש, שם גרים חילוניים.

פנינה פרידמן: בית הספר בתקוע הוא בית ספר מעורב, של דתיים וחילוניים.

פנינה פרידמן: חלק מהתלמידים באים אלינו.

פנינה פרידמן: יש שם גם ילדים שהם לא ממש דתיים ובכיתות ז' ו-ח' הם עוברים אלינו בצורה מאורגנת, כך שגם שילוב האוכלוסיות האלה דורש מאתנו הרבה תשומת לב בכיתות הגבוהות.

פנינה פרידמן: מצד שני, אותו מגוון – מצד אחד קיבוצי ומצד אחד של יישובים אחרים.

פנינה פרידמן: לכל יישוב יש את האופי שלו.

פנינה פרידמן: הקושי, מצד אחד, והיפה, מצד שני זה באמת לשלב את כל האוכלוסיות יחד.

פנינה פרידמן: אנחנו מאד מקפידים על כך בחלוקת הכיתות.

פנינה פרידמן: יש דרישה לשים את כל ילדי ישוב מסוים יחד, או בשתי כיתות.

פנינה פרידמן: אנחנו לא מסכימים לגישה הזו, למרות הלחצים שיש, אלא דואגים לשלב ולחלק את הילדים בכל הכיתות.

פנינה פרידמן: יש לנו בבית הספר 764 תלמידים בשנה הבאה.

פנינה פרידמן: השנה היו לנו 880, וכבר היו לנו גם 1,200.

פנינה פרידמן: היו אצלנו הרבה דיונים לגבי חלוקת בית הספר.

פנינה פרידמן: היתה מחשבה לחלק אותו בחלוקה של בנים ובנות.

פנינה פרידמן: היתה מחשבה להוסיף חטיבת ביניים.

פנינה פרידמן: בסופו של דבר האמנו שכדאי שחטיבת הביניים תישאר בבית הספר.

פנינה פרידמן: יש לנו נתונים שהבוגרים שלנו, כאשר הם מסיימים את בית הספר, הם הולכים למוסדות הטובים, כולל ילדי עדולם, וזה הדבר שלנו חשוב מאד: שאין ילד מתושבי עדולם שלא מסודר בתיכון טוב.

פנינה פרידמן: עשינו לפני שנה סקר שמראה שאין נשירה של הילדים הללו.

פנינה פרידמן: רובם מסיימים בגרות מלאה, חלקם מסיימים בגרות חלקית אך הם לא נושרים.

פנינה פרידמן: אנחנו האמנו שצריך לשמר את ילדי כיתות ז' בבית הספר, ולתת להם יחידה מגיל כיתה א' ועד כיתה ח', ולא להוציא אותם כבר בכיתה ז' מבית הספר.

אילן שלגי: אלה שלא הולכים לישיבות - איפה הם משתלבים בכיתה ט'?

פנינה פרידמן: הם הולכים ל "פירסט", ליבנה, לישיבה באור עציון, שהיא ישיבה בינונית יותר מהישיבות שיש לנו כאן.

פנינה פרידמן: לגבי הבנות יש לנו פחות בעיה, הם כמעט ב-90% משתלבות בגוש, כולל בנות עדולם.

פנינה פרידמן: יש לנו כאן 3 אולפנות, כולל של חינוך מיוחד, שיש להם צרכים שדורשים מענה אחר.

פנינה פרידמן: לגבי הבנים – בהחלט, גם בישיבות הגוש וגם בפריפריה של ירושלים.

אסף כהן: צריך להבין שאחד המוטיבים המרכזיים ברפורמה, בזמנו, היה נושא האינטגרציה - להקים חטיבות ביניים כדי ליצור אינטגרציה.

אסף כהן: אצלנו ראינו שיש מצב הפוך לחלוטין.

אסף כהן: מכיוון שאנחנו מכיתה א' יצרנו באופן מלאכותי אינטגרציה של כל הגורמים בסביבה, מכיוון שבבתי הספר העל יסודיים, הדתיים, לצערנו ולבושתנו יש מיון מאד מתוחכם של תלמידים, הקדמת המעבר מהיסודי לעל יסודי לכיתה ז' לא רק שלא היתה מועילה לאינטגרציה אלא אף היתה פוגעת באינטגרציה.

אסף כהן: אחד המניעים לעובדה שמחזיקים את התלמידים עד סוף כיתה ח' הוא כדי לשמור על האינטגרציה ולא לפרק אותה במעבר.

אילן שלגי: במה שונה אופי האוכלוסייה בעדולם מהאוכלוסייה בגוש?

אילן שלגי: אני יכול לשער, אבל -מה הנתונים?

שאול גולדשטיין: מדובר בחתך תרבותי אחר.

שאול גולדשטיין: בחינוך החילוני באופן כללי הכל מסווג לפי רמות לימוד.

שאול גולדשטיין: אצלנו זה מסווג גם לפי רמות דתיות – יישוב פחות דתי או יותר דתי.

אילן שלגי: ומה ההבדל ברמת הדתיות?

שאול גולדשטיין: הרבה פחות, בעיקרון.

אסף כהן: מדובר יותר על מסורתיים, פחות על דתיים.

פנינה פרידמן: זה שבית הספר מתחלק לחטיבה צעירה וחטיבה בוגרת מאפשר לנו היום, בכיתות הגבוהות יותר, להתמקד בהכנה לתיכון – דהיינו, למשל במתמטיקה, שם שינינו תוכניות בעקבות חלוקת בית הספר, כיתות מקדמות, עבודת חקר, מחשבים.

אילן שלגי: אתם מלמדים מתמטיקה עדיין עם בדידים?

פנינה פרידמן: עד לפני שנה – כן.

פנינה פרידמן: השנה עברנו לתוכנית השבחה של בר אילן.

שמעון הראל: הם מתביישים לומר לך, אבל אני, כמנהל מחוז אומר לך – המשרד, במשך שנים, מסייע לתוכנית הזו, שנקראת "תוכנית עדולם", מעבר לשעות התקן הרגילות.

שמעון הראל: גם בגלל תוכנית שושני וגם בגלל דברים אחרים, המשרד מתקשה בשנים האחרונות לתת את המשאבים הדיפרנציאליים שבנוסף לשעות התקן.

שמעון הראל: אנחנו משתדלים.

שמעון הראל: אנחנו עושים כל מיני פעולות, גם בתוך המחוז וגם מחוץ למחוז, והמנהלת הכללית, בישיבת היערכות שהיתה לקראת שנת הלימודים במחוז הביעה רצון להמשיך ולסייע לנושא הזה.

שמעון הראל: יש כוחות בתוך המשרד שאומרים : תמכנו מספיק שנים, עכשיו שבית הספר יעשה את הפעולה הזו בלי הסיוע הנוסף.

שמעון הראל: אחת הסיבות לכך שמעלים את הנושא הזה גם בנוכחותך היא שבעניין הזה של תקצוב נוסף יש קשיים.

שמעון הראל: אנחנו לא יודעים איך אנחנו יוצאים מהקושי הזה כאשר התקצוב הוא פר תלמיד, ופר תלמיד הם מקבלים.

אילן שלגי: אבל יכול להיות שדו"ח שושני דווקא ייתן להם תוספת.

שמעון הראל: זה לא בהיקף של השעות.

שמעון הראל: מדובר על בערך 100 שעות בנוסף.

שמעון הראל: זה לא נגיע.

אסף כהן: אם אתה יורד לרמה הפרקטית, בעצם הבעיה היא בשנה-שנתיים הקרובות, כי דו"ח שושני, בשיא שלו, בעוד חמש שנים כן נותן פיצוי שהוא לא שונה בהרבה ממה שהמשרד נתן עד היום לפי קריטריון.

אסף כהן: בכל מקרה, כיוון שכרגע ניתנים רק 20% לשנה, הפיצוי שהמשרד נותן הוא כלום לעומת הפער מהשנה שעברה לשנה.

אסף כהן: אני שמח ששמעון הראל אמר את זה כי אנחנו העלנו את זה פה by the way.

אסף כהן: הנושא, מבחינתנו, הוא נושא מרכזי בתפיסת העולם של מערכת החינוך, הרבה מעבר לשאלה אם יש קצת יורת שעות או פחות.

אסף כהן: זה עניין מהותי.

אסף כהן: דורית תנסה לתאר בכמה מילים את המודל הייחודי הזה של בית ספר לילדים קטנים, שה דבר שלא מוכר.

דורית וסרצוג: אנחנו רואים את הגיל הזה, של א' עד ג' כגיל של מעבר מהגן ללימודים בבית הספר.

דורית וסרצוג: הילדים שמגיעים אלינו לכיתה א' חווים בפעם הראשונה את המפגש הזה עם הקריאה והכתיבה, והלימודים הפורמליים.

דורית וסרצוג: יש פערים בין ילדים שמגיעים כשהם כבר יודעים לקרוא ולכתוב, ובין כאלה שלא מכירים צורה של אות.

דורית וסרצוג: אנחנו צריכים לגשר על הפער הזה באותה כיתה, ולתת מענה לכל תלמיד.

דורית וסרצוג: אנחנו צריכים גם בעניין הלימודי וגם בעניין החברתי ההתנהלותי לתת אפשרות לכל ילד להתפתחות.

דורית וסרצוג: התייחסנו הרבה מאד לעניין החברתי, לשילוב של הילדים מהיישובים השונים בקטע החברתי, אם זה בבקרים ביישובים השונים, כאשר ילדים נסעו ליישובים בעדולם או התארחו ביישובים פה בגוש, או שהורים ממקומות שונים באו לעשות פעילות פה, בתוך בית הספר על מנת לאפשר להם פעילות חווייתית חברתית שאינה קשורה ללימודים.

דורית וסרצוג: בקטע הלימודי אנחנו נותנים הרבה מאד תמיכה ועשירה.

דורית וסרצוג: בעיקרון, אם אני אסכם, אנחנו רואים את זה כחממה שבעצם מפתחת את הדימוי העצמי והיכולות של הילד כתלמיד.

דורית וסרצוג: אנחנו מנתחים ונותנים לילדים את המענה לפי הצרכים האישיים שלהם.

שאול גולדשטיין: יש להם מועצת תלמידים משלהם, יש להם גם עיתון.

שאול גולדשטיין: זה היתרון של בית הספר, כי כאשר הילדים הקטנים מוקפים בילדים הגדולים, ואז זה דבר שאתה לא יכול לראות שם.

דורית וסרצוג: כל ההתייחסות של הילדים, מבחינת האחריות, מבחינת התחושה של שותפות ושל שייכות למקום היא אחרת לגמרי מאשר כאשר הם נמצאים בצל של תלמידי כיתות גבוהות יותר.

דורית וסרצוג: גילינו יכולות עצומות מבחינת יכולת ההתבטאות ונטילת האחריות.

דורית וסרצוג: כל ילד חבר בוועדה.

דורית וסרצוג: ילדים פה היו שותפים בכל הפעילות התרבותית.

דורית וסרצוג: כל חודש כיתה אחרת הכינה הצגה או מסיבה.

דורית וסרצוג: את הכל הם לקחו על עצמם, מתוך שותפות מלאה של ילדים בעשייה.

דורית וסרצוג: אנחנו מרגישים את זה גם בהצעות וביוזמות שהם מעלים.

דורית וסרצוג: יש לי תיבת דואר שמקשרת ביני לבין התלמידים, כחלק מהתקשורת שלי אתם, וילדים מניחים שם הצעות.

דורית וסרצוג: אני משערת שאם אותם ילדים היו בין ילדים בוגרים יותר לא היתה להם את הפתיחות הזו.

אילן שלגי: זה מודל ייחודי כזה.

אילן שלגי: איך אתם הגעתם לזה?

אילן שלגי: האם משרד החינוך בוחן את זה?

שמעון הראל: קודם כל, המודל הוא ייחודי בגלל הייחודיות שיש למקום.

שמעון הראל: בית ספר יסודי גדול שהחליט להתמודד עם אוכלוסיות שונות.

שמעון הראל: לא בכל מקום יש את זה.

שמעון הראל: בדרך כלל במחוז לפחות, יש מקומות שהולכים בכיוון הפוך – במקום ללכת לאיחוד הולכים לסגרגציה הולכת וגדלה, כך שהאתגר שהם לקחו על עצמם הוא אתגר שאינו שגרתי.

אילן שלגי: אתם הלכתם אתם על זה מההתחלה?

שמעון הראל: כן.

שמעון הראל: אני אמנם רק שנתיים במחוז, אבל - -

דורית וסרצוג: אני רוצה גם לציין שבית הספר גם נערך מבחינה טכנית לקלוט את הילדים בגיל הזה.

דורית וסרצוג: לילדים שמגיעים מהגן אפשרנו פינות עבודה ברחבי בית הספר.

דורית וסרצוג: בכל הכיתות יש פינות רגיעה ומשחקיה קטנה.

דורית וסרצוג: זאת אומרת, אנחנו גם עובדים על הנושא הזה של מעברים, ומחליקים אותם כדי ליצור חוויה יותר נעימה ויותר קלה אצל הילדים.

אסף כהן: אנחנו העלנו את זה כי אנחנו שומעים בתקשורת שיש תהיות על הנושא הזה של המבנה הארגוני של בתי הספר, אנחנו מוכנים לבוא ולהציג את התפיסה שלנו, בכל פורום שתרצו, כי לפי הניסיון שצברנו, של השנתיים האחרונות, אנחנו רואים בו המון ברכה.

אסף כהן: זו אפילו לא רק ברכה לקטנים זו גם ברכה לגדולים.

אסף כהן: נוצר פה איזון מאד נכון לדעתנו, ואנחנו חושבים שכדאי שתכירו את האפשרות הזו.

אילן שלגי: אנשי אקדמיה כבר התעניינו אצלכם בדבר הייחודי הזה?

פנינה פרידמן: אמנון רובינשטיין, שהיה אז שר החינוך, היה האדם שהכי התעניין ובעצם התחיל את העזרה המסיבית לכל הסיפור הזה.

אילן שלגי: אבל אני מבין שהפיצול לחטיבה צעירה ובוגרת זה כבר אחרי תקופתו של רובינשטיין.

אסף כהן: - - על האינטגרציה, שזה כבר משהו אחר.

אסף כהן: במהלך הזה, מי שליווה אותנו בדיון הציבורי, היה המנוח, יוסף באשי, שהיה פעם המדען הראשי של המשרד, ולקראת הפיצול קיימנו אתו כמה ימי עיון בנושא הזה, והוא עזר לנו מאד לגבש דעות לכאן ולכאן.

אסף כהן: העניין הזה נחתם כשבתום הדיונים אתו בדיוק היו בחירות, התחלפה המועצה ושאול גולדשטיין נבחר - - -

אילן שלגי: אני מבין שאתה ממונה על תיק החינוך בכלל, ביש"ע.

שאול גולדשטיין: כן.

שאול גולדשטיין: מצד אחד עם האינטגרציה, ומצד שני עם הקיצוצים התחלנו בשנה שעברה בפרוייקט של העברת חוגי המתנ"ס לבית הספר.

שאול גולדשטיין: ילדי עדולם סיימו את יום הלימודים ולא היו באים שוב לחוגים.

שאול גולדשטיין: לכן קירבנו את החוגים צמוד לבית הספר, כדי לאפשר לילדי עדולם להשתתף בחוגים שלנו.

אילן שלגי: מה עם העלויות?

שאול גולדשטיין: ירדו לגמרי.

שאול גולדשטיין: היום משתתפים בכל חוג 30 ילדים, כל הכיתה.

שאול גולדשטיין: היום המחירים ירדו.

אסף כהן: היום זה בערך 2/3 מחיר מהמחיר הקודם של חוגי המתנ"ס.

שאול גולדשטיין: לנו זה חסך הסעות, וזה סידור מצוין.

אסף כהן: הנושא השני שרצינו להתייחס אליו הוא בתחום החינוך הבלתי פורמלי.

אסף כהן: הוא מתחלק לשניים.

אסף כהן: אחד הנושאים שאנחנו מאד עסוקים בהם בשנים האחרונות הוא הטיפול בנוער בכלל, וקשיי נוער בפרט.

אסף כהן: אנחנו מקדישים לעניין המון אנרגיות.

אסף כהן: גם פה, בגוש עציון, וגם ביש"ע באופן כללי, לא סוד שהיה הד תקשורתי מאד שלילי בשנים האחרונות לנוער ביש"ע – גם במובנים לאומיים וגם במובנים התנהגותיים.

אסף כהן: אנחנו מקדישים המון מאמץ לעניין.

אסף כהן: אנחנו רוצים להציג איזשהו מודל, שלצערי לא קיים במקומות אחרים.

אסף כהן: במשרד החינוך, ויסלח לי ידידי ומכובדי, מנהל המחוז, יש הפרדה לא כל כך טבעית בין מנהל חברה ונוער, שעוסק בחינוך הלא פורמלי, ובין מחוזות המשרד, שממונים יותר על החינוך הפורמלי.

אסף כהן: אמנם, במסגרת השינויים הארגוניים דובר על שינוי בעניין הזה, אבל אני לא רואה שזה קורה.

אסף כהן: למשל, שני תפקידים שעוסקים פחות או יותר באותו עניין, יושבים באותו משרד, אבל בשני כובעים שונים.

אסף כהן: יש את הפיקוח על הביקור הסדיר, למשל, שהוא זרוע של החינוך הפורמלי, ויש את הטיפול בקידום נוער, שהוא זרוע של החינוך הבלתי פורמלי.

אסף כהן: אנחנו, בשטח, רואים את המצב הזה כבלתי טבעי.

אסף כהן: שתי הפונקציות האלה קיימות בתוך מערך החינוך בתור יחידת נוער אחת- גם קצינת הביקור הסדיר וגם רכזת קידום הנוער, כמו גם רכזת תוכנית "הילה" שהיא תוכנית להשלמת השכלה לתלמידים שנשרו- שקשורה לקב"ס- את כל אלה אנחנו רואים כיחידה אחת.

אסף כהן: נמצאות פה מלכה, הקב"סית, וישכה – שהיא רכזת קידם נוער.

אסף כהן: נשמע מהם איך העניין הזה עובד.

מלכה בארי: קודם כל, ראוי לציין שזו יחידה חדשה, יחסית.

מלכה בארי: קדמה לה היחידה לביקור סדיר שגם היא היתה חדשה.

מלכה בארי: זו אמירה, ואמירה בתוך יש"ע היא אמירה על היישובים שלנו, ש-כן, יש לנו בעיה עם הנוער.

מלכה בארי: עברנו תהליך- אני מאד מקצרת אותו- ממצב של לומר: אין לנו נוער כזה, למצב של לומר: אכן יש כמה מקרים, והם חריגים, ננדה אותם ואז נפתור את הבעיה – למצב שבו ראש המועצה הקודם החליט על הקמת יחידה, ויש בכך אמירה: כולם הם בניי.

מלכה בארי: ההולכים בתלם, וגם אלה שפחות הולכים בתלם הם ילדי הגוש, וכולם זכאים לטיפול.

מלכה בארי: אנחנו עובדים בקידום נוער במודל שהוא ייחודי לנו, ואני חושבת גם למטה בנימין.

מלכה בארי: יש פריסה של רכזי נוער ביישובים, ששייכים לחינוך הבלתי פורמלי.

מלכה בארי: אנחנו, מתוך שיתוף וראיה הוליסטית של הנער ושל בעיותיו, רואים את רכז הנוער כמתעסק הן עם הנוער הנורמטיבי, והן עם הנוער הפחות נורמטיבי.

מלכה בארי: אנחנו רואים את הנוער של קידום נוער כחלק אינטגרלי מהיישוב.

מלכה בארי: רכז הנוער מודרך על ידי היחידה לקידום נוער.

מלכה בארי: אנחנו משתתפים בפורומים של רכזי הנוער מתוך גישה שאנחנו עובדים למען רכז הנוער, כולנו.

מלכה בארי: הרבה עבודה נעשית באמצעות רכזי הנוער.

מלכה בארי: הם עושים עבודה מאד יפה ביישובים.

מלכה בארי: אני אומרת שהרבה פעמים, עשרות שיחות טיפוליות שנעשות על ידי עובדת סוציאלית, לא יעשו את מה ששיחה של רכז נוער יכולה לעשות עם אותו נער.

מלכה בארי: המודל האישי שהוא מהווה לגביו היא עזרה להליכה יד ביד שהוא נושא אתו.

מלכה בארי: אנחנו מתקדמים תוך כדי תנועה.

מלכה בארי: התגבשות של מהלכי העבודה שלנו קורית כל הזמן.

מלכה בארי: אנחנו נמצאים בתהליכים של חשיבה.

מלכה בארי: בזמנו, למשל, בהתחלת הדרך, הקב"סית הקודמת היתה אחראית על תחום הקב"סות, ומטעם המנהל היתה דרישה שהנושא של "הילה" לא יהיה בידיה, אלא בידיי, כי טענו לניגודי עניינים.

מלכה בארי: הדבר הזה השתנה.

מלכה בארי: יש לנו היום כמה מסגרות פרטיות נוספות.

מלכה בארי: אם שמעתם, למשל, על "לחן" - - -

שאול גולדשטיין: בכל מה שנוגע למערכת החינוך – הם אחראים על הילדים מהרגע שהם מגיעים לבית הספר ועד שהם מסיימים.

שאול גולדשטיין: אנחנו אחראים עליו בשאר השעות.

שאול גולדשטיין: שעות אחר הצוהריים הן לא פחות משמעותיות משעות הבוקר, ואפילו יותר.

שאול גולדשטיין: הפתרונות תלויים ברצון של הילדים.

שאול גולדשטיין: רק רכזי הנוער עולים כ-600 אלף שקל, לשנה, כאשר כל רכז עובד כשליש משרה עד משרה מלאה.

שאול גולדשטיין: ומדובר בתקציבים שלא מגיעים אפילו בשקל מהמדינה.

שאול גולדשטיין: כל תקציב הפעילות הוא מכספי תרומות, רק לעניין הזה.

שאול גולדשטיין: בלי זה, הנוער נמצא במסגרת עד השעות 13:00, 14:00, 15:00.

מלכה בארי: היום אנחנו נמצאים במצב במנהל שבו אין תקן לראש יחידת הטיפול בנוער.

מלכה בארי: מבחינתנו זו קטסטרופה.

מלכה בארי: חשוב שתדעו שהיום הולכים לבטל את התקן הזה ומבחינתנו יש לעניין הזה משמעות מהותית.

שמעון הראל: במחוז?

שמעון הראל: לא, אנחנו נדאג לזה.

שמעון הראל: הבחורה היא מצוינת, ולא ניתן לה ללכת.

שמעון הראל: אנחנו נדאג לזה.

מלכה בארי: כמו שאמרו קודמיי, אני מכהנת בשתי חצאי משרות.

מלכה בארי: חצי משרה אחת היא המשרה של קצינת ביקור סדיר.

מלכה בארי: גם אני, כשנכנסתי לתפקיד, לא ידעתי שהקשת היא כל כך רחבה.

מלכה בארי: בדרך כלל ידוע שיש קצת בעיות עם תלמידי תיכון.

מלכה בארי: להפתעתנו הרבה יש בעיות החל מגן חובה ועד כיתה י"ב, שמה שייחודי לגוש הוא שיש מגוון של משפחות מכל הסוגים.

מלכה בארי: יש משפחות שמעודדות חינוך ביתי.

מלכה בארי: זה מוסד שמשרד החינוך רק מתחיל ללמוד אותו.

שמעון הראל: אנחנו לא אוהבים אותו.

מלכה בארי: לא אוהבים אותו ומקשים על אלה שבוחרים בו, אבל צריך לדעת שיש לנו גם ציבור כזה, וגם הוא ראוי להתייחסות.

אילן שלגי: אנשים שאומרים שהם רוצים ללמד את ילדיהם בעצמם, בביתם?

אילן שלגי: איך אתם מתייחסים לזה?

שמעון הראל: מקשים עליהם, בודקים שהם מסוגלים אכן לחנך את ילדיהם, ושזה לא דבר שנובע מהזנחה.

אילן שלגי: עוד לא קרה שהעמדתם אנשים לדין על כך.

מלכה בארי: האמת היא שאנשים שבאמת עוברים את ההליך הפורמלי, מגישים את הבקשה, ואני מלווה אותם וכן הלאה – מקבלים את האישור.

מלכה בארי: הבעיות הן עם אותן משפחות שהקטע הפורמלי לא כל כך מעניין אותם, בגלל שהם יודעים שהם באמת משקיעים בילדים ובאמת מקבלים את החינוך הביתי, ומבחינתם זה מספיק.

מלכה בארי: על זה, כמובן, יש לנו בעיות עם המשרד, ובצדק.

מלכה בארי: הדבר השני שאני עוסקת בו הוא ניהול תוכנית שמיועדת לתלמידים, שבכל צורה פורמלית אחרת לא יכולים לחזור לבית הספר, מכל מיני סיבות – לא יכולים, לא רוצים, לא מעונינים.

מלכה בארי: אני באמת נלחמת על כל ילד, שלא להכניס אותו לתוכנית "הילה" אלא אם כן באמת אין שום צ'אנס להכניס אותו לבית הספר.

מלכה בארי: מחצית מהילדים האלה לומדים לבגרות.

מלכה בארי: התוכנית הזו קיימת זו השנה השלישית במועצה.

מלכה בארי: היא פרטנית.

מלכה בארי: בעבודה מאומצת החזרנו ללימודים ילדים ממשפחה שמכיתה ד' הילדים בה כבר לא לומדים.

מלכה בארי: הם נשרו מהמסגרת.

מלכה בארי: כמו בכל קבוצה כזו או אחרת יש לנו גם משפחות כאלה, אנחנו משתדלים לתת להם מענה, וברוך השם יש לנו תוצאות טובות.

מלכה בארי: יש חברה' שמסיימים בימים אלו את הלימודים, ובהחלט, בעניין הזה, השם של התוכנית היום הולך לפניה.

מלכה בארי: חברה' שבעבר היו סרבנים מהבחינה של להתחבר לאיזושהי מסגרת של לימודים, מרימים היום את המטלה ומוכנים להמשיך.

מלכה בארי: זה באמת דבר חריג.

מלכה בארי: גם שתי הבעלויות שלי, כקב"סית – בעלות אחת היא משרד החינוך, וחברת המתנ"סים, שמפעילה את התוכנית.

מלכה בארי: אני רוצה להציג בפניכם איזשהו מכתב שמעלה את הרג'קטים של התוכנית.

מלכה בארי: לכל דבר יש את הצדדים היפים והצדדים שתוקעים את העניין.

מלכה בארי: האבסורד הוא שכיוון שאלה שתי רשויות שמפעילות את התוכנית, בעצם, משרד החינוך, בראש הפורמלי שלו כמנהל דברים אינטרנטים ולא אקסטרניים, בעצם תוקע הרבה מאד מקלות בגלגלים של התכנית.

מלכה בארי: אם הייתם יכולים לעזור לנו בדבר הזה - -

אילן שלגי: אנחנו נתייחס, בהחלט.

אילן שלגי: אני לא מבטיח שנעזור, אבל נתייחס.

אילן שלגי: אנחנו עכשיו במילות סיכום.

רפי דנן: אחת לחודש- חודשיים מתכנסים פה צוהרים של בה"ד 1 להעשרה.

רפי דנן: אני אשתף אתכם בקצרה בדבר שהוא מעציב אותי מאד.

רפי דנן: דיברו פה על הקצה השני של הנוער.

רפי דנן: כאשר אני שואל אותם מה אומר להם התאריך ה' באייר, תש"ח.

רפי דנן: הם לא יודעים.

רפי דנן: אמרתי את זה לקצין חינוך ראשי- זה לא יעלה על הדעת.

אילן שלגי: ראיתי בעיתון בשבוע שעבר שקצין חינוך ראשי מתכוון לעשות בחינות למועמדים לקצונה, בדיוק בדברים האלה.

אילן שלגי: שישננו קודם את הפרטים הבסיסיים של הציונות.

רפי דנן: ד' באייר, שהוא יום הזיכרון של מדינת ישראל, נקבע לפי תאריך נפילת גוש עציון.

רפי דנן: ראיתם כאן את הפרוייקט של "קרן אור".

רפי דנן: זה הוליד את החיבור בינינו, בין דתיים לחילוניים, בין העולמות.

רפי דנן: זה הביא אותנו לפה.

רפי דנן: יש כאן שיחות אמיתיות, לא מתוך התנשאות.

אילן שלגי: איפה לנים בני הנוער שמגיעים לפה?

רפי דנן: באכסניה של כפר עציון.

רפי דנן: כאן נעשית פה כך שליחות קטנה.

אילן שלגי: אנחנו מאד נהננו אתכם.

אילן שלגי: סליחה שזה היה לזמן קצר, ולכן אנחנו מבטיחים לשוב.

אילן שלגי: אפשר בהחלט ללמוד ממה שנעשה כאן.

אילן שלגי: אני בטוח שאתם יכולים לעשות את הדברים בעצמכם, אבל אם צריכים לקשר אתכם עם גורמים באקדמיה שהניסוי שלכם יעניין אותם, אנחנו בהחלט יכולים לסייע.

אילן שלגי: אני מודה לכם, הישיבה נעולה.