ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 57, 2003-07-20 11:30

אילן שלגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את הישיבה שלנו היום.

אילן שלגי: בעוד כ-20 דקות יתחיל רן פינצי בהצגת המצגת, ולפני כן נדבר על מה ראינו ואיך התרשמנו.

אילן שלגי: אחר כך נעבור לדבר על הקשיים של היום.

אילן שלגי: שלום למר דוד קוליץ, יושב ראש "בית התפוצות".

אילן שלגי: קראנו בעיתון שאתה מתפטר.

אילן שלגי: אנחנו החלטנו שאנו באים לכאן לפני כשבועיים בעקבות פניה אלי של חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שאני יודע שגם היתה פה באופן נפרד.

אילן שלגי: במקרה, באותו יום, קיבלתי פניה מידידי אהרון עינת, שהוא אחד מאנשי המפתח פה.

אילן שלגי: אמרנו שזה בהחלט מקום שראוי שוועדת החינוך והתרבות של הכנסת תבקר בו, ושאנשים יכירו אותו, גם אם רובנו היינו פה בעבר, יותר מפעם אחת, כך אני מניח.

אילן שלגי: אני נמצא פה זו הפעם הרביעית או החמישית במהלך השנים.

אילן שלגי: זה מקום שתמיד משאיר רושם מאד עמוק, מחדש, גם על מי שגדל והתחנך פה.

אילן שלגי: כאשר אני מנסה לראות את הדברים בעיניים של נער או נערה צעירים, או של אורח מחו"ל, תייר, אני מניח שהעיניים של המבקר כאן לראשונה, אם אתם מצליחים להעביר לו את המסרים כפי שהצליחה המדריכה המוצלחת, אריאלה, להעביר לנו – אז אתם באמת עושים כאן דבר חשוב מאד.

אילן שלגי: אנחנו יודעים שהמקום הזה קם בעקבות יוזמה של נחום גולדמן ואבא קובנר, אנשים שיש להם תרומה חשובה מאד להיסטוריה הציונית ולתקומה שלנו, מחדש כאן.

אילן שלגי: אותי תמיד מרגש כאן התבליט מפסל טיטוס בכניסה.

אילן שלגי: הלכנו עם המנורה לגולה, וחזרנו, החזרנו את המנורה לכאן, גם אם רק באופן סמלי.

אילן שלגי: המנורה היא הסמל שעומד אצלנו בכנסת בכניסה, ובגן הוורדים ממול.

אילן שלגי: מי שגם מכיר את הפסל "מגילת האש" בהרי ירושלים, באזור הר הטייסים, שם נתן ארד, הפסל, מראה איך מחזירים את המנורה לציון.

אילן שלגי: הוא מראה את כל שושלת הגלות, איך יצאנו עם המנורה ואיך אנו מחזירים אותה לירושלים.

אילן שלגי: מראים ומדגישים כאן נכון ובצורה ראויה את האלמנט של איך חיו היהודים, ואיך הם הצליחו, לאורך הדורות, בקהילות השונות של הגלות להישאר כעם במהלך כל השנים והדורות.

אילן שלגי: אני לא משתמש במילה "לשרוד", כי היא שייכת להקשר אחר.

אילן שלגי: אני מציעה שאחרי שחברת הכנסת גבריאלי תדבר, יתבטאו חברי הכנסת שרוצים, וגם אחרים.

ענבל גבריאלי: בוקר טוב.

ענבל גבריאלי: היושב ראש, חבר הכנסת שלגי, אמר שזו בערך הפעם הרביעית או החמישית שלו כאן.

ענבל גבריאלי: היום זו הפעם הרביעית שלי פה.

ענבל גבריאלי: את הפעם הראשונה אני לא כל כך זוכרת, זה היה בשנות ילדותי, במסגרת בית הספר.

ענבל גבריאלי: רק בשבועות האחרונים, בחודש האחרון, הייתי כאן שלוש פעמים.

ענבל גבריאלי: אני קוראת למקום הזה "בית התפוצות", ותיקנו אותי מספר פעמים שיש לומר "מוזיאון בית התפוצות".

ענבל גבריאלי: אני מתעקשת שלא, כי אני חושבת שיש משמעות מאד כבדת משקל לעובדה שזה בית, בית תפוצות.

ענבל גבריאלי: מה שמאד עניין אותי במקום הזה, משך את עיניי וגרם לי לתהות הרבה, היא העובדה שאחד הכתמים הכי שחורים והכי גדולים בהיסטוריה שלנו, של העם היהודי, זו בעצם השואה.

ענבל גבריאלי: דווקא הנקודה המאד חשובה הזו, האפילה הזו, מוזכרת כאן במקום אחד, ועד כמה שזכור לי – מבלי לנסות להחיות, במירכאות, את המוות כאן, אלא פשוט לציין את זה, ולהראות שעל אף הניסיון המאד מוצלח, יש לומר, של הגויים להשמיד את העם היהודי, אנחנו עוד כאן.

ענבל גבריאלי: המקום הזה מחבר בין מדינת ישראל ויהודיה לבין היהודים בתפוצות.

ענבל גבריאלי: זה מקום שאוצר בתוכו את העבר של העם, גם את ההווה, ובוודאי גם את העתיד.

ענבל גבריאלי: המקום, אני מניחה, גם ימשיך להתחדש ככל שהעם היהודי ילך ויתפתח.

ענבל גבריאלי: אני רואה חשיבות בהצלת המקום, ו "הצלה" היא המילה הכי מדויקת שניתן להשתמש בה כאן, כי המקום הזה קורס.

ענבל גבריאלי: המקום עובד היום על מינימום של מינימום של כוח אדם.

ענבל גבריאלי: אנשים בורחים ומתפטרים, אולי לא ישירות בגלל הבעיות הכלכליות אלא בגלל ההשלכות שיש לכך.

ענבל גבריאלי: בשל בעיות ביטחוניות מספר המבקרים כאן הולך ומצטמצם.

ענבל גבריאלי: התקצוב שהמקום הזה זוכה לו – בשנה האחרונה זה היה בסביבות 3.5 מיליון שקלים - -

דוד קוליץ: בסך הכל, הסכום שמיועד להגיע לתקציב שוטף השנה הוא 6.5 מיליון שקל, מכל הבעלים, כולל הממשלה.

דוד קוליץ: זאת, מול 23 מיליון שקל שהם קבעו שהוא התקציב הראוי לבית התפוצות, לפני שנתיים.

ענבל גבריאלי: יש חשיבות למקום הזה, לעומת מוזיאונים אחרים שזוכים לתקצוב הרבה יותר גבוה.

ענבל גבריאלי: למשל, מוזיאון תל אביב - -

עידית עמיחי: הוא מקבל מהמדינה פחות מבית התפוצות.

ענבל גבריאלי: אבל הוא מקבל מעירית תל אביב, שהתנערה מהמקום לאחרונה.

עידית עמיחי: דיברת על תמיכה ממשלתית.

ענבל גבריאלי: אני רק רוצה להסביר על התקצוב הנמוך.

ענבל גבריאלי: יש, כמובן, את חוק המוזיאונים, ויש מועצה שקובעת קריטריונים שעל פיהם מתוקצב כל מוזיאון.

ענבל גבריאלי: המוזיאון הזה אולי לא עשיר במוצגים חדשים, ובתערוכות מתחלפות.

ענבל גבריאלי: הייחוד שלו נובע מכך שרוב החומר המוזיאלי כאן הוא מאגרי מידע ואוספים של תמונות, ובעצם – כל ההיסטוריה שלנו.

ענבל גבריאלי: עם בלי היסטוריה, עתידו לא יוכל להיות ורוד כל כך, אם בכלל.

ענבל גבריאלי: ראוי להדגיש את ההבדל ואת הייחודיות של הבית הזה, להבין למה הוא זוכה לתקצוב נמוך, למה הוא כל כך חשוב, ולמה חשוב להציל אותו.

אילן שלגי: אני מציע שנציג את עצמנו.

אילן שלגי: אני יושב ראש ועדת החינוך והתרבות.

אילן שלגי: נמצאים כאן חברי הכנסת ענבל גבריאלי, משה גפני, אורי אריאל, אתי לבני וגלעד ארדן.

אילן שלגי: מר דוד קוליץ הוא היושב ראש של המקום.

יחיאל בן צבי: וכאן אולי המקום להתנצל שהנשיא, שהיה אמור להיות נוכח, לא יכול היה להגיע.

אילן שלגי: הוא בניו יורק, ואתמול שוחחתי אתו בטלפון, ויש לנו גם את ברכתו.

עידית עמיחי: אני מנהלת המחלקה למוזיאונים במשרד החינוך, התרבות והתרבות.

עידית עמיחי: נמצאת גם שלומית נמליך, יועצת באותה מחלקה.

עוזי גרנות: אני סמנכ"ל עירית תל אביב, ומייצג את ראש עירית תל אביב.

משה גפני: אני רוצה להעביר לכם את החוויה של הסיור כאן בבית התפוצות.

משה גפני: אנחנו חברה מאד מתווכחת, מאד מפולגת, אבל אנחנו צריכים לדעת על מה אנחנו רבים, לדעת מי אנחנו, איך היינו פעם.

משה גפני: אנחנו עם שלא היתה לו יכולת.

משה גפני: לולא הייחודיות שלנו לא היינו נמצאים כאן היום, לא היינו שורדים.

משה גפני: אנחנו עם שהקיז הכי הרבה דם, יותר מכל אומה אחרת, עם שהתפזר בגלויות באופן כזה שהוא ספג תרבויות שונות במשך מאות שנים במקומות שבו הוא חי.

משה גפני: "בית התפוצות" מדגים וממחיש את זה באופן חד משמעי.

משה גפני: הבית הזה נותן לנו את התמונה איך אנחנו, מי אנחנו, למה אנחנו כאן, איך הגענו לכאן, איך עברנו את כל השנים האלה.

משה גפני: כל מי שחווה את החוויה הזו פשוט לא יכול שלא לעמוד משתומם.

משה גפני: אם הבית הזה, חלילה, ייסגר, נמשיך לחיות, אך באופן מאד לא רציני.

משה גפני: אני רוצה להגיד לגבי העניין עצמו, ואני באמת לא רוצה לדבר נגד הממשלה, כי לא זה המקום.

משה גפני: אני לא רוצה שזה יהיה עניין של קואליציה ואופוזיציה.

ענבל גבריאלי: אין כאן מקום לחלוקה כזו.

משה גפני: אני מסכים לגמרי.

משה גפני: המציאות הזו שבה מדינת ישראל נמצאת במצוקה כלכלית מאד קשה, היא עובדה.

משה גפני: אנחנו מתקרבים כבר לשנה השלישית שאנחנו מקווים שהאינתיפאדה הזו תיפסק, ושהתיירות תחזור.

משה גפני: זה ברור לחלוטין שכאשר אין תיירות, הבניין הזה נפגע במישרין.

משה גפני: זו מציאות שחייבים לדעת אותה.

משה גפני: כל מי שלא שם לב לעניין, וכל מי שחושב שמהתיירות נפגעים רק בתי המלון בירושלים, פשוט טועה.

משה גפני: המקום הזה נפגע, ונפגע במישרין.

משה גפני: הוא מיועד בעיקר לתיירים מחו"ל שבאמת יראו, שעם ישראל צריך להיות בארץ ישראל, ושבכל המקומות בהם עברנו, עם ישראל עבר חוויות קשות מאד.

ענבל גבריאלי: אמרת שהמקום בעיקר לתיירים, אבל אני דווקא חושבת שכדאי להדגיש שזה גם לבני הנוער שלנו, שלצערי רבים מהם חושבים שאת "התקווה" כתבה לאה גולדברג.

ענבל גבריאלי: החשיבות לגבי תיירים, במיוחד יהודים מהתפוצות, היא באמת מאד גדולה, אבל קודם כל אנחנו, ופה יש למקום הזה תפקיד מאד חשוב.

משה גפני: אני מסכים.

משה גפני: על כל פנים, כאשר אני מדברת על התיירים אני מדברת מבחינת אחזקת המקום.

משה גפני: ברור לחלוטין שאם יש תיירות ומגיעים תיירים, המצב הכלכלי של המקום הוא טוב לאין ערוך.

משה גפני: במצב שאין תיירות, פה, במקום הזה, המצב הופך להיות קריטי.

משה גפני: תוסיף לעניין הזה גם את הצמצום בתקציבי המשרדים, גם הצמצום בתקציבי הממשלה ובתקציבים השונים, שוב – כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה, ואתה מקבל מצב שבו יושב ראש בית התפוצות מתפטר.

משה גפני: יכול להיות שכל אחד מאתנו היה נוהג כמוהו, הרי אם אי אפשר להחזיק את המקום, קשה לתפקד.

משה גפני: אף אחד לא מעוניין לסגור מקום כזה.

משה גפני: התפקיד שלנו זה לפנות גם לממשלה.

משה גפני: לפנות אליה ולומר שצריך לסייע גם בחלק הגשמי של תושבי המדינה, לא לפגוע בשכבות החלשות ולא לפגוע בשכבות הביניים, אבל גם לדאוג לחלק הרוחני.

משה גפני: בסופו של דבר נעבור את המשבר הכלכלי הזה, ואם "בית התפוצות" יהיה סגור, זה דבר שאסור שיקרה.

משה גפני: אני מציע שנעשה את הפעולה הזו, המתחייבת מעצם העניין.

משה גפני: אני מודה לך, אדוני יושב ראש הוועדה, על הסיור כאן.

משה גפני: אני מתנצל שלא אוכל להישאר עד הסוף.

משה גפני: אני גם מודה לחברת הכנסת ענבל גבריאלי על זה שהיא ביקשה את הסיור .

אתי לבני: קיבלתי כאן נתונים כמה מבקרים היום, בתקופת האינתיפאדה, לעומת התקופה שלפני.

אתי לבני: באמת רואים ירידה לשליש.

דוד קוליץ: ירידה לרבע.

דוד קוליץ: עמדנו על 400,000 איש בשנים שבהן היתה תיירות, והיום זה פחות מ- 100,000.

אתי לבני: אני נחשפתי לנושא של "בית התפוצות" גם כאשר אוניברסיטת תל אביב נכנסה ורכשה, או קיבלה חסות על הבניין הזה, והיו מחשבות ש "בית התפוצות" לא ממלא את ייעודו במלואו, אלא שהוא ממלא רק חלק מייעודו.

אתי לבני: אתמול שמעתי את אחד מחברי מועצת המנהלים, מיתר, שחושב שאולי אין מקום היום ל "בית התפוצות" במתכונת הזו, כי כל החומר שאנחנו חשופים אליו, אפשר למצוא אותו באינטרנט ובמאגרי מידע, ושצריך למלא אותו בתכנים נוספים – של הקשר עם התפוצה, לקיים מפגשים מסוג אחר עם היהדות מחוץ לישראל, ועוד תכנים אחרים.

אתי לבני: אני יודעת שהיו מספר ועדות שניסו למלא תוכן ב "בית התפוצות".

אתי לבני: הסיור שעשינו היום היה נחמד,והשאלה אם הוא מספיק.

אתי לבני: השאלה היא האם האינפורמציה הזו, שאני מקבלת היום ב "בית התפוצות" יש לה איזה ערך נוסף ממה שאפשר לקבל ממקורות אחרים.

אתי לבני: למשל, אני כיהודיה, אבל בעלת הלכי רוח ומחשבה אחרים לגבי היהדות שלי, האם ההיסטוריה היהודית וההיסטוריה של החברה היהודית בפולין – בלי לתת תשובות מה היא יהדות היום – האם זה מספיק?

אתי לבני: לי זה לא מספיק.

אתי לבני: זה לא מעורר בי איזה שהן שאלות חדשות, תשובות חדשות או קטליזטור למחשבה מחודשת על היהדות, על מה המשמעות שלה היום, מה אפשר לעשות אתה, מה הקשר עם היהודים בעולם, על תשובות לגבי הדת היהודית, צורות הפולחן היהודי.

אתי לבני: יש הרבה מאד דברים.

אתי לבני: הייתי מאד שמחה לשמוע.

אתי לבני: אני חושבת שלא מדובר רק בירידה בתיירות, ודאי שגם, או ירידה בתקציבים, אלא גם איזשהו משבר מבחינת המקום של "בית התפוצות" בתוך המערכת של המוזיאונים ובשאלה באיזה תכנים נמלא אותו.

אורי אריאל: אני לא רוצה להתייחס בכלל לתכנים, כי מבחינתי זה יומרני להגיד משהו אחרי סיור כזה.

אורי אריאל: אני מעריך שאנשים עושים פה את המיטב, ומשתדלים, כדי למלא את הייעוד שלשמו זה קם.

אורי אריאל: בהיסטוריה שלנו ובהווה שלנו, בלי הבית הזה מדובר בנכות רצינית.

אורי אריאל: צריך לעשות מאמץ גדול כדי ש "בית התפוצות" לא יגיע לנכות, כי אז יהיה יותר קשה לעזור לו.

אורי אריאל: זה הולך להתדרדרות.

אורי אריאל: מה שלקח דור שלם להקים אפשר יהיה לסגור בחודשים קצרים.

אורי אריאל: להקים שוב, ייקח עוד דור.

אורי אריאל: תודה על הסיור, ותודה לחברת הכנסת ענבל גבריאלי, שיזמה אותו.

אורי אריאל: אני מציע לעשות מה שאפשר, ועכשיו, לא לחכות עד שזה יהיה מאוחר מידי, ואז יתעוררו.

אורי אריאל: יש אמנם פגרה, אבל כשרוצים יודעים גם לעשות דברים בפגרה.

דוד קוליץ: לא קיים בעולם מוזיאון שמספר את הסיפור של העם היהודי.

דוד קוליץ: יש המון מוזיאונים יהודים בעולם שמציגים , כל אחד, את מעט מההיסטוריה של הקהילה שבה הוא נבנה, ומציג אמנים יהודים מהערים וארצות שכנות.

דוד קוליץ: אין שום מקום בעולם בו יש הצגה של המורשת היהודית, ההיסטוריה היהודית וערכי היהדות, ומה שתרמה היהדות גם ליהודים וגם לתרבות העולמית.

דוד קוליץ: קהל היעד של המקום הזה הוא צעירים ומבוגרים, יהודים ושאינם יהודים, מהארץ ומחוצה לה.

דוד קוליץ: מעטים מהנוער באים לכאן בעצמם.

דוד קוליץ: יש סיורים מאורגנים של בתי הספר, של הצבא, של קורסים שונים, של מרכזי עליה שונים.

דוד קוליץ: המגמה, המטרה, לפי תפיסת עולמי, ובשביל זה לפחות באתי לכאן – היא שכשצעיר יהודי מובל לכאן, או כאשר גוי נכנס כאן לביקור, כשהוא יצא מכאן הוא יזכור דברים, ושהיהודי מביניהם יחוש גאווה על זה שהוא יהודי, יבין מאיפה הוא בא.

דוד קוליץ: המוזיאון הזה מציג כיום את 2,000 שנות הקיום היהודי ללא טריטוריה.

דוד קוליץ: הוא מראה כיצד עם שמר על עצמו ללא טריטוריה, וחזר לארצו כאילו שהוא לא עזב מעולם.

דוד קוליץ: הוא מיועד, לפי תפיסת עולמי, ויש לכך צוות שלם של מתנדבים מגדולי החוקרים והאקדמאים בארץ, להרחיב את המצגת, לארגן סיפור מחודש, שיכלול תקופות שאינן מכוסות בתצוגת הקבע.

דוד קוליץ: המוזיאון עצר בתקופת האמנציפציה, לפני כ- 200 שנה, ומאז עברה היהדות את הטראומה הקשה בתולדותיה מאז החורבן, והיא השואה, וגם את הפריחה של היהדות בכל העולם, בפנים שונות ובאופנים שונים.

דוד קוליץ: מדינת ישראל היא במצוקה כלכלית קשה.

דוד קוליץ: אי אפשר להתווכח עם זה.

דוד קוליץ: זה קרוב ל- 3 שנים ירדנו משיא, שהיה פה לפני זמני – אני מכהן כאן פחות משנה – היו כאן כ-450,000 מבקרים בשנה, בשנות השיא.

דוד קוליץ: רובם תיירים.

דוד קוליץ: "בית התפוצות" אינו אחראי ישיר לאינתיפאדה.

דוד קוליץ: במצב חירום כלכלי אפשר תמיד לומר שחותכים בבשר החי.

דוד קוליץ: יש, לאורה, את כל ההצדקה לצמצום תקציבים.

דוד קוליץ: אני חושב שזו תהיה טעות לסגור את המזון הרוחני, אוכל הנפש הלאומי – שהם התרבות והחינוך, מכל הגוונים ומכל הסוגים.

דוד קוליץ: זה הפרח שבלעדיו אדם לא חי.

משה גפני: מה היה התקציב שלכם?

דוד קוליץ: אני באתי לכאן על בסיס הסכם בין בעלים.

דוד קוליץ: הבעלים הם 4 בעלי מניות, ו- 1 תומך חיצוני.

דוד קוליץ: הבעלים הם הקונגרס היהודי העולמי, הסוכנות היהודית, ממשלת ישראל, ואוניברסיטת תל אביב.

דוד קוליץ: יחד עם תומך חיצוני שהוא בעלים לשעבר שפרש ב- 2001, שזה עירית תל אביב, הם חתמו על הסכם שקובע שהתקציב הראוי משנת 2002 הוא 21,000,000 שקל.

דוד קוליץ: זה תקציב הפעלה לשנה, שאינו כולל פיתוח.

דוד קוליץ: את הפיתוח היו צריכים להביא הבעלים באמצעות מתנדבים שיגויסו מבחוץ.

גלעד ארדן: יש איזושהי חלוקה לאחוזים בין הבעלים?

דוד קוליץ: הדבר היחיד שמוזכר זה מה התקציב שסוכם להביא, והחלוקה היתה: הממשלה – סדר גודל של שליש.

דוד קוליץ: עירית תל אביב בשנת 2001 העמידה 2.5 מיליון שקל.

דוד קוליץ: הקונגרס היהודי העולמי פטר את עצמו מלשלם בכלל.

דוד קוליץ: אוניברסיטת תל אביב היתה מיועדת להעמיד את - -

גלעד ארדן: והסוכנות?

דוד קוליץ: הסוכנות היתה מיועדת לתת 300,000 דולר לשנה.

דוד קוליץ: היות ואני מייצג את הסוכנות אני חייב להזכיר שהגורם היחיד שעמד במחויבויותיו והוסיף עוד 1/3 על התקציב זה הסוכנות היהודית, שהעלתה, בתקופת האינתיפאדה, את ההשתתפות שלה, והעמידה אותה על 400,000 דולר לשנה.

דוד קוליץ: זה היה סיכום שלי.

גלעד ארדן: כמה האוניברסיטה היתה אמורה לתת?

דוד קוליץ: האוניברסיטה היתה מיועדת לתת 35,0000 דולר לשנה - -

קריאה: זה הסכם הבעלים - - -

אילן שלגי: את ההסכם הזה נוכל לקבל?

דוד קוליץ: כן.

אילן שלגי: אני פשוט לא מבין איך רציתם להגיע ל- 21,000,000 ₪ אם יש 1/3 מהממשלה, 300,000 מהסוכנות, הקונגרס היה אמור לתת 15,000,000?

דוד קוליץ: יש הכנסות עצמיות, והשנה הן עומדות על סדר גודל של 3,000,000 שקל.

דוד קוליץ: מאיפה השאר?

דוד קוליץ: זו שאלה שאני שואל את עצמי, מאיפה חשבו להביא את זה, אבל אמרו –יש לנו הסכם, למה אתה דואג?

דוד קוליץ: אנחנו נביא את הכסף.

דוד קוליץ: אמרו – אנחנו נביא matching.

דוד קוליץ: יש שם התחייבויות להביא עוד תרומות.

משה גפני: זאת אומרת שהמשלה היתה אמורה לתת 7,000,000 שקל.

דוד קוליץ: בהתחלה, והיום זה 23,000,000, היא היתה צריכה לתת 9,000,000 שקל.

משה גפני: אז נצא מתוך הנחה שזה בין 7 ל-9,000,000 שקל.

משה גפני: כמה היא נתנה?

דוד קוליץ: הממשלה תיתן השנה 3.5 מיליון.

משה גפני: מאיפה אתה יודע שהיא תיתן?

עידית עמיחי: בהסכם זה לא כתוב.

עידית עמיחי: אתה מסתמך על ידע היסטורי.

דוד קוליץ: זה לא ידע היסטורי, זה כתוב במסמכים.

דוד קוליץ: אין לי אותם אתי.

דוד קוליץ: אני יוצא מנקודת הנחה שאת מבינה בתקציב יותר ממני, ואין בעיה.

דוד קוליץ: אני אראה לך איפה אני מצאתי חוזה כתוב.

גלעד ארדן: ממתי המסמכים?

דוד קוליץ: מ-2001.

גלעד ארדן: ואתה היית אז יושב ראש?

דוד קוליץ: לא.

דוד קוליץ: אני באתי להסכם כתוב.

דוד קוליץ: 1/3 נגזר מזה שהממשלה אמרה שעל תקציב של 21,000,000 שקל היא תיתן 7,000,000.

דוד קוליץ: הסבירו לי שמדובר ביחס קבוע, שיישמר.

עידית עמיחי: זה לא ידוע לנו.

אילן שלגי: אני ביקשתי את ההסכם גם כדי לקבל את המידע, אבל אולי הם לא כתבו את זה בצורה מסודרת, ואולי גם לא במקרה.

דוד קוליץ: כן.

דוד קוליץ: כשאני קורא את זה היום, במצב הנוכחי, אני בהחלט נוטה לקבל את הניחוש הפרוע של כבוד היושב ראש, שאולי זה לא במקרה, אבל אין מה לעשות – אלה המסמכים היחידים שכתובים, וכאשר אני התבקשתי למלא את התפקיד הזה, האחריות הניהולית למוסד הזה ניתנה לאוניברסיטת תל אביב.

דוד קוליץ: אני, כנציג הסוכנות, כברירת מחדל מספר 7 של האוניברסיטה, נבחרתי ליושב ראש.

דוד קוליץ: אני חושב שיש למוסד הזה מסורת ארוכה של ניצול לרעה של בעליו.

דוד קוליץ: במשך שנים, מהאינפורמציה שאני אוסף מהמסמכים, הוא שימש מקום שבו נתנו מינויים וכיבודים לאנשים שלא ייצרו בעניין, בין בניהול, בין באקזקוטיבה ובין בחברות ב- board.

דוד קוליץ: אני חושב שזה נוהל פסול, ואני ניסיתי לשנות את זה.

דוד קוליץ: למרבית הפתעתי, בשוליים – לא הסכימו לדברים, אבל בגדול לא היתה בעיה.

דוד קוליץ: אני ייחסתי את זה בתמימות לכך שהנכונות הרבה של כל המוסדות לעשות שינויים במבנה האקזקוטיבי נובע מהבנה שבעבר נעשו טעויות, ושרוצים לשפר, אבל מצאו "פרייר", וחשבו שיפילו את זה עלי.

דוד קוליץ: אני לא חשוב שזה נכון, אני לא רואה כך את תפקידי, וחוק החברות לא מאפשר את זה.

דוד קוליץ: "בית התפוצות" הוא חברה בע"מ.

דוד קוליץ: תאגיד שאינו מעביר את החלק של העובדים לקרנות ולביטוח הלאומי – עובר בכך עבירה פלילית.

משה גפני: כמה עובדים יש כאן?

דוד קוליץ: יש כאן כ-60 עובדים.

דוד קוליץ: יש כאן חילוקי דעות על פיטורים שאנחנו מנסים לבצע, כדי להקטין עלויות.

דוד קוליץ: הממשלה אמרה שמוכרחים להתייעל.

דוד קוליץ: כלומר, אנחנו נעמוד בתקציב מקוצץ יותר, אבל אנחנו אף פעם לא יכולים לעמוד בקיצוץ נוכח המהירות של הקיצוצים של הבעלים.

דוד קוליץ: אם אנחנו ירדנו מ- 21,000,000 שקל ל- 15,0000 שקל, הבעלים כל כך מיהרו, והם עומדים כרגע על 6,000,000 שקל.

דוד קוליץ: מול זה אי אפשר לקיים את המקום.

דוד קוליץ: זה לעשות צחוק מהעבודה.

דוד קוליץ: אז להתחייב בפלילים, כאשר יש אחת של הממשלה – מס הכנסה וביטוח לאומי, דורשים את המגיע להם, ולא מעניין אותם?

דוד קוליץ: אני לא יודע לעשות צדק בממשלה, ולכן אני חושב שכל איש שעיניו בראשו ושיש בו אחריות מינימלית, לא יכול לקחת על עצמו את האחריות הזו.

דוד קוליץ: כדי לסבר את העניין אני יכול לומר לכם שבתקופה הזו אספתי, לצרכי פיתוח, סדר גודל של 6,000,0000 דולר מאנשים שאני מכיר, אבל ללא יוצא מן הכלל- כולם התנו את זה שלא תחזור על עצמה פרשת "בית התפוצות", שמכורח וממשבר לקחו את התרומות המיועדות לצרכים שעליהם דיברה חברת הכנסת אתי לבני – כדי לעשות את זה למקום יותר עדכני ויותר מתקדם טכנולוגית.

דוד קוליץ: המקום הזה הוא מיושן.

דוד קוליץ: הוא היה בנוי על טכנולוגיה.

דוד קוליץ: היום טכנולוגיה במחשוב מחזיקה מעמד תקופה קצרה.

דוד קוליץ: דור במחשוב זה שנה, עד שנה וחצי, ואחרי תקופה כזו הדברים מתיישנים.

דוד קוליץ: הבית הזה בנוי על תצוגה של שחור-לבן, על שקופיות מתחלפות שעושות רעש, ועל מערכת אור קולית מיושנת.

דוד קוליץ: אם אנחנו רוצים להציג פתרונות, בעיות ונושאים – שאדם ייצא מכאן לא רק עם תשובות, כי היהדות לא נותנת רק תשובות, אלא מעוררת גם הרבה מקום לשאלות – בשביל לעשות את זה צריך כסף וזמן.

דוד קוליץ: בלי שהבעלים ייתנו זמן לאפשר קונספט חדש, איסוף כסף לפיתוח אף אחד לא מצפה שממשלת ישראל או הבעלים יתנו כסף לפיתוח.

דוד קוליץ: אין לזה גבול.

דוד קוליץ: אבל להחזיק את הקיים, לפי התחייבויות שנטלתם על עצמכם?

דוד קוליץ: אם אי אפשר לעשות את זה, תחליטו לסגור.

דוד קוליץ: אני חושב שזו תהיה טעות חמורה.

דוד קוליץ: זה יהיה אסון לאומי בקנה מידה של תרבות.

דוד קוליץ: מדובר כאן במזון לנפש.

דוד קוליץ: זה לא אסון כזה שהמדינה תחדל להתקיים.

דוד קוליץ: המדינה תתקיים, ואנשים לא ירגישו בחסרון, אבל אותו הדבר אפשר להגיד גם על הישיבות הגדולות, על המוזיאונים.

אורי אריאל: הממשלה זה משרד החינוך והתרבות?

אילן שלגי: משרד התיירות לא משתתף?

דוד קוליץ: אני לא הלכתי למשרד התיירות - - -

אילן שלגי: ומשרד התפוצות?

דוד קוליץ: הייתי אצל כבוד שר התפוצות הקודם, שרנסקי, והוא אמר לי שאין לו תקציב.

דוד קוליץ: אני חושב שנכון יהיה לומר על משרד החינוך שהפניה שלנו אליהם נענתה מיידית, בתשומת לב.

דוד קוליץ: שרת החינוך אמרה לי שהיא תכנס את הבעלים כדי לראות מה ניתן לעשות.

דוד קוליץ: הסוכנות היהודית הודיעה מראש היא תהיה מוכנה להגדיל את התקציב אם האחרים יגדילו את התקציב שלהם.

דוד קוליץ: שרת החינוך אמרה שהיא תבחן אפשרות להגדיל, כדי שאפשר יהיה להתחיל לעבוד.

דוד קוליץ: היה צריך להתקיים דיון בשבוע שעבר, אבל היא לא הספיקה לפני נסיעה לחו"ל.

דוד קוליץ: אני, כשהייתי כל כך לחוץ, אמרתי לה שהיא מוכרחה לקיים את הדיון לפני שהיא נוסעת.

דוד קוליץ: באיזה שהוא שלב הגעתי למסקנה שזה שייך לה, למשרד החינוך, לאוניברסיטת תל אביב – שה יתחבטו בבעיה, ויקיימו את הדיון מתי שהם רוצים.

עידית עמיחי: אני יודעת שזה מתקיים בתחילת אוגוסט לאחר שאתה חוזר מחו"ל.

דוד קוליץ: אני לא נוסע.

עידית עמיחי: ראשית אני רוצה להתחיל במה שאתה אמרת – השרה לימור לבנת קיימה דיון עם רון חולדאי בנושא הזה לפני מספר שבועות, והיא עומדת לקיים דיון מחודש - -

דוד קוליץ: אני רוצה לתקן אותך – ממה שהיא אמרה לי, היא לא קיימה דיון אלא שרון חולדאי בה לדבר אתה על תקציב למוסדות התרבות בתל אביב, וכשהיא העלתה את נושא "בית התפוצות" שהוא מוסד תרבות בתל אביב, הוא אמר – שהוא לא רוצה לדבר על "בית התפוצות".

דוד קוליץ: זה מה שהיא אמרה לי.

עידית עמיחי: נושא "בית התפוצות" עלה בשיחתה עם רון חולדאי - -

דוד קוליץ: ביוזמתה.

עידית עמיחי: ביוזמתה.

עידית עמיחי: הוחלט לקיים דיון מחודש עם חזרתה ועם חזרתך מחו"ל בתחילת אוגוסט, עם נציג עירית תל אביב, משום האמונה שמאחר וקיים בתל אביב מוסד תרבותי בעל ערך כה רב, למרות שעכשיו האוניברסיטה היא הבעלים, וכתוב פה שהעיריה יוצאת מהניהול, יש אחריות מוסרית ואחריות של עיר לקיים מוסד כזה.

עידית עמיחי: נאמר כאן שקוראים למקום "בית התפוצות" ושזה בית, אבל זה גם לא כל כך מוזיאון מבחינת ההגדרה הבינלאומית של מוזיאון, כיוון שלמוזיאון יש הגדרה – הוא צריך להיות בעל אוסף ובעל יצירות מקור - -

דוד קוליץ: הוא שעטנז, זה נכון.

עידית עמיחי: לא רק שהוא שעטנז – התפקיד של המוזיאונים בארץ ובעולם זה לשמר ולשמור על אוצרות המדינה.

עידית עמיחי: זה תפקיד שאין לאף מוסד תרבות אחר.

עידית עמיחי: מהבחינה הזו אין למוזיאון הזה את התפקיד הזה, וגם אין לו את העלויות הכרוכות בשימור יצירות ארכיאולוגיות, יצירות אומנות, יודאיקה.

ענבל גבריאלי: שימור מאגרי המידע, ההיסטוריה של העם היהודי .

עידית עמיחי: אני לא אומרת, חלילה.

עידית עמיחי: ודאי שלא תמצאי נציג של תרבות ואדם שמאמין בתרבות שאומר שהמוזיאון הזה הוא לא בעל חשיבות.

עידית עמיחי: יש לו חשיבות.

עידית עמיחי: ה- raison d`etre של המקום הזה הוא בעיקר חינוכי.

עידית עמיחי: אני מסכימה אתך, וזה יועלה גם בשיחה עם רון חולדאי – צריך לגרום לכך שכל תלמיד בחטיבת הביניים והחטיבה העליונה, לפחות באזור המרכז, יקיים פה סיור, דבר שלא נעשה היום.

עידית עמיחי: אני רוצה לומר שהמצוקה של "בית התפוצות" משקפת מצוקה כללית יותר של כל המוזיאונים בגלל שתקציב התרבות כל כך מצטמצם.

עידית עמיחי: כל תקציב המוזיאונים הוא 28,000,0000 ומדובר על 52 מוזיאונים.

קריאות: - -

אילן שלגי: אין שום בעיה בחלוקה, זה יתחלק באופן שווה.

אילן שלגי: אין פה עניין של ללחוץ על מישהו.

אילן שלגי: כמו שהכסף מגיע לישיבות הוא גם יגיע לתרבות.

ענבל גבריאלי: בישיבות קיצצו עכשיו והוסיפו לתרבות.

עידית עמיחי: אני רוצה לנצל את הבמה של הדיון הזה כדי לומר שגם אם נקבל 45,000,000 וגם אם יוחזרו ה- 10% שהורדו השנה, גם אז יהיה עוול גדול למוזיאון, כי בניגוד לתחומי תרבות אחרים, למוזיאונים אין את הפריבילגיה הזו שיש למוסדות תרבות אחרים – לעשות שלאגרים ודברים פופולריים.

עידית עמיחי: יש תפקיד למוזיאונים, ובכלל זה גם ל "בית התפוצות".

עידית עמיחי: אנחנו לא יכולים לרדת ברמה.

עידית עמיחי: בסכום של 28,000,000 שמתחלקים ל-52 מוזיאונים מוכרים יש לנו את מוזיאון ישראל, שגם הוא ספג פגיעה מאד קשה, ויש לנו מוזיאונים נוספים שנפגעו מהאינתיפאדה, בניגוד לתחומי תרבות אחרים – הקהל הישראלי נוהר להצגות, למחול.

עידית עמיחי: מוזיאונים נשענים על תיירות חוץ.

אילן שלגי: האם המוזיאון הזה נפגע פרופורציונלית כמו האחרים, או יותר?

עידית עמיחי: לא.

עידית עמיחי: הוא אלה שנפגעו יותר ממוזיאונים אחרים מהאינתיפאדה.

אילן שלגי: לא מהאינתיפאדה – מהממשלה?

עידית עמיחי: לא.

אילן שלגי: בקיצוץ הם כמו כולם?

עידית עמיחי: להפך.

עידית עמיחי: בזכות ההסכם הזה משרד התרבות התחייב ל-4 שנים, לתת כל שנה ½ מיליון ₪ בנוסף לתקציב של - -

אילן שלגי: והוא עומד בזה?

עידית עמיחי: כן.

אילן שלגי: נשמע את נציג עירית תל אביב, העיריה שכנראה לא נותנת כסף.

גלעד ארדן: הדירקטורים שמופיעים פה- יעקב פרי, יעקב פרי, דב לאוטמן – כמה זמן הם מכהנים בתפקידם?

דוד קוליץ: 10 חודשים.

גלעד ארדן: אני רוצה להבין את רמת המעורבות של הדירקטורים, כי בסך הכל, האנשים האלה מחפשים את הכבוד בתפקיד.

גלעד ארדן: לכבוד יש גם צד שני, כאשר שצריך להיאבק בשביל גוף מסוים, ולנצל את הקשרים וההיכרויות, ואת המעורבות הפוליטית והעסקית.

גלעד ארדן: אני רוצה להבין גם מה המעורבות שלהם בניסיונות להצלת המקום, ולא לנקות אותם פה לגמרי.

דוד קוליץ: השאלה היא חשובה, והיא שאלה לעניין.

דוד קוליץ: אני לא מכיר אף תורם שיסכים לשלם עבור חשמל ועבור פיצויים לעובדים.

דוד קוליץ: אם לא יתנו למקום הזה זמן הבראה ותהליך לאיסוף גובה, כולם ילכו הביתה יחד אתי.

גלעד ארדן: לא דיברתי על תרומות.

גלעד ארדן: דיברתי על הקשרים של האנשים הללו עם מוסדות השלטון.

דוד קוליץ: כולם פעילים, או לפחות – רובם.

עוזי גרנות: מצערים אותי שני דברים.

עוזי גרנות: מצער אותי שהייתי צריך לבוא לפה, כי ראש העיר אמר לי שאני היחיד שמכיר את המשא ומתן הקודם שנגמר בהסכם.

עוזי גרנות: אני מסתכל פה מסביב.

עוזי גרנות: בדיונים השתתפו אנשים מהאוניברסיטה, הסוכנות והממשלה.

עוזי גרנות: אף אחד מהם לא נמצא פה עכשיו.

עוזי גרנות: דבר שני שמצער אותי הוא שלפתע עולה נימה כאילו עירית תל אביב הזניחה, עזבה את "בית התפוצות".

עוזי גרנות: הייתי רוצה לערער את הביטחון של הפורום הזה בדבר אחד: המצב הקשה של "בית התפוצות" לא התחיל באינתיפאדה.

עוזי גרנות: הוא כבר שנים נמצא במצב קשה ביותר.

עוזי גרנות: בהקשר למה שנאמר כאן לגבי תרומות, אף אחד גם לא יביא תרומות גם למוסד שקיומו מוטל בספק, ללא קשר אם התרומה מיועדת לפיתוח או לאחזקה.

עוזי גרנות: סימן השאלה על קיומו של "בית התפוצות" מלווה אותנו מזה שנים.

עוזי גרנות: אני רוצה להפוך נתון אחד: בשנת 2001 אוניברסיטת תל אביב באה עם תוכנית הבראה שעובדה עם המנכ"ל דאז, של בית התפוצות, שהיו בו שני קדקודים.

עוזי גרנות: קודקוד אחד זה שינוי מוחלט בניהול של המוסד - - -

דוד קוליץ: מה זה אומר?

עוזי גרנות: עשרות עובדים היו צריכים להיות מפוטרים.

עוזי גרנות: לא אומר מספר מדויק, אני לא זוכר, אבל אם רוצים אוכל להוציא את הרישומים מאז.

עוזי גרנות: דיברו אז על ריכוז עובדים במקום ביזור, שבו כל עובד עוסק בנושא אחד.

עוזי גרנות: אפשר היה לאחד משרות ולרכז סמכויות ואחריות.

עוזי גרנות: הקודקוד השני היה נושא של תרומות ואיסוף כספים למטרות הפיתוח, ואפילו הוצבה תוכנית פיתוח ראשונית.

עוזי גרנות: אבל, האולטימטום של האוניברסיטה, שהונח פה על השולחן, וגרם להרבה דיונים עם הרבה עורכי דין, היה- אנחנו רוצים את הניהול הבלעדי של המוסד הזה.

עוזי גרנות: האוניברסיטה הציבה את זה כתנאי בל יעבור.

עוזי גרנות: היא חשבה שהיא תוכל, על ידי איחוד מוסדות, ושלא יהיה צורך כאן בגזבר, במנהל כספים, הנהלת חשבונות – וכל מיני דברים שהאוניברסיטה תוכל לתמוך בהם, פלוס שתי התוכניות הגדולות שאמרתי: שינוי וכסף.

עוזי גרנות: עירית תל אביב – ואני הייתי צריך לשכנע את ראש העיר- אמרה: אנחנו מוכנים לסגת מכל עמדה.

עוזי גרנות: אני לא יודע אם כולם זוכרים.

עוזי גרנות: יושב ראש מועצת המנהלים של "בית התפוצות" מאז הקמתו, היה ראש העיריה.

עוזי גרנות: האוניברסיטה דרשה ממנו להתפטר, ולזוז הצידה.

עוזי גרנות: האוניברסיטה קבעה שאין סמכויות לנציגים במועצה.

עוזי גרנות: הם אמרו שהם רוצים להקים עוד בית נבחרים מסוים, בין המועצה לבין הנשיא.

קריאה: Board בינלאומי.

עוזי גרנות: נכון.

עוזי גרנות: העיריה באה עם תשובה, שאני מסרתי אותה – שהיא מוכנה לסגת מכל ניהול, לצאת מוועד המנהלים או מועצת המנהלים, לא להשתתף בשום דבר, ולקחת שתי משימות על עצמה.

עוזי גרנות: משימה אחת: החוב שנקבע ליום חתימת החוזה היה 8 מיליון ₪.

עוזי גרנות: הנתח של כל אחד מארבעת הבעלים שהסכימו לשלם – ובעל אחד לא היה מוכן בכלל לשלם – 2 מיליון שקל.

עוזי גרנות: לקחנו את זה על עצמנו, למרות שיצאנו מהמוסד, כל שנה העיריה משלמת ½ מיליון שקל, מעבר ומעל לכל דבר אחר.

עוזי גרנות: בנוסף – העיריה תראה את המוסד הזה כמוסד תרבותי בתל אביב שנלחם על תמיכות, כמו כל מוסד אחר, במקום הקצבות.

עוזי גרנות: אנחנו ניתן תמיכות לפי יכולתנו.

עוזי גרנות: בשנת 2002 נתנה עירית תל אביב מיליון שקל, פלוס שחרור מוחלט מארנונה.

עוזי גרנות: אני לא צריך לספר לאף אחד כאן מה מצבה של רשות היום.

עוזי גרנות: היא נתנה 509,000 שקל פלוס שחרור מוחלט מארנונה, בנוסף לחצי מיליון שקל על חשבון החובות משנת 2001,2000,99.

ענבל גבריאלי: אני מניחה שהעיריה מתקצבת מוסדות תרבות נוספים, כמו, למשל, מוזיאון תל אביב.

עוזי גרנות: נכון, אבל מוזיאון תל אביב הוא תאגיד עירוני.

ענבל גבריאלי: איזה סדר גודל של תקציב העיריה מעבירה למוזיאון תל אביב?

עוזי גרנות: אני לא יכול להגיד לך מספר מדויק.

עוזי גרנות: אני מעריך שהז בסביבות - -

ענבל גבריאלי: יכול להיות שזה משהו כמו 17,000,000 ?

עוזי גרנות: יכול להיות.

עוזי גרנות: אני רוצה להבחין, שוב: הרשות היא הבעלים היחידים.

עוזי גרנות: מדינת ישראל לא מוכנה לתמוך באגורה במוזיאון תל אביב - -

ענבל גבריאלי: זה לא מדויק.

ענבל גבריאלי: יש את חוק המוזיאונים, יש את המועצה - -

עוזי גרנות: התמיכה היא ברמה של מאות אלפי שקלים.

עידית עמיחי: ממש לא.

עידית עמיחי: מיליונים.

עוזי גרנות: אני מציע שנבדוק, אחר כך.

אתי לבני: כמה?

עידית עמיחי: מוזיאון תל אביב – 2,000,000 - -

אתי לבני: מדינת ישראל.

אתי לבני: וכמה עירית תל אביב?

ענבל גבריאלי: משהו כמו 17,000,000.

עוזי גרנות: בטענה שזה תאגיד עירוני, למרות שזה מוזיאון.

עוזי גרנות: הדיספרופורציה היא מוחלטת.

עוזי גרנות: במקרה זה, כאשר אנחנו מדברים על "בית התפוצות", אנחנו צריכים להחליט: אם זה נכס ממשלתי או מדיני, של המדינה כולה, או של היהדות, או שזה נכס עירוני.

אילן שלגי: האם נכון לומר שכל תייר יהודי שמגיע לתל אביב מגיע למוזיאון הזה?

אילן שלגי: האם יש לכם נתונים מבחינת כוח משיכה לתיירים?

אילן שלגי: הרושם שלי, שהוא לא בדוק, שכל תייר יהודי שמגיע לתל אביב בא למוזיאון הזה, ולא בהכרח הולך למוזיאונים אחרים.

אילן שלגי: האם יש לכם נתונים מספריים?

עוזי גרנות: לי אין כרגע נתונים מספריים.

עוזי גרנות: אני לא יודע, אבל באותה מידה אני יכול לומר שיש לי בתי מלון שקורסים בגלל שתיירים לא מגיעים.

עידית עמיחי: מוזיאון תל אביב אינו נשען על תיירות.

דוד קוליץ: מוזיאון תל אביב נשען על תיירות פנים.

ענבל גבריאלי: אמרתי שזו הפעם השלישית שלי פה החודש.

ענבל גבריאלי: לצערי, אחת הפעמים היתה ביום החופשי של המוזיאון, חופשי – במירכאות.

ענבל גבריאלי: המוזיאון סגור בימי חמישי, מהטעמים הברורים.

ענבל גבריאלי: אני בביקוריי ראיתי בעיקר תיירים, וכן – אני לא חושבת שזו תהיה הגזמה לומר שתיירים שמגיעים לכאן ונמצאים בעיר אחרת, מגיעים לתל אביב בעיקר כדי לבקר במקום הזה.

עוזי גרנות: זה מה שאת חושבת?

ענבל גבריאלי: זה מה שאני חושבת.

עוזי גרנות: בממוצע של כל התיירים שבאים לישראל- הם מבלים בתל אביב יום אחד.

עוזי גרנות: ואת מאמינה שהם ב "בית התפוצות"?

ענבל גבריאלי: זה מה שאני ראיתי.

עוזי גרנות: אני מציע שהנושא ייבדק יותר בעומק.

אילן שלגי: תייר שבא לישראל לשבוע, יבוא לתל אביב ליום אחד.

אילן שלגי: ההערכה שלי, והיא לא בדוקה, שבין המקומות שהוא יבקר בהם בתל אביב, יהיה המקום הזה.

עידית עמיחי: תיירים בכלל מבקרים במוזיאונים.

עידית עמיחי: זה מחליף את הכנסיה, ובתל אביב זה המקום העיקרי –

עוזי גרנות: היחידים שיכולים להאיר את עינינו זה אנשי המוסד עצמו, שיגידו – מה חלוקת האוכלוסייה של המבקרים אצלם.

דוד קוליץ: אני אענה לך – "בית התפוצות" היה בנוי על תיירות.

דוד קוליץ: היו 400,000 איש, מתוכם היו 250,000 תיירים שבאו לישראל, היו בתל אביב יום, ובמסגרת היום הזה בילו כאן שעה.

דוד קוליץ: לא היה אורח אחד של המדינה שלא לקחו אותו ל "יד ושם" בירושלים, ול "בית התפוצות" בתל אביב.

עוזי גרנות: אורחים כאלה לא משלמים.

דוד קוליץ: לא משנה, אבל זה הקרין על החשיבות של המקום בעיניי המדינה.

דוד קוליץ: אין צורך לבזבז על זה כסף, זמן ואנרגיה, כיוון שאין תיירות.

דוד קוליץ: זה לא משנה אם 30,000 התיירים שבאים לישראל השנה שהם אינם תיירים עסקיים – אם הם כן באים או לא באים ל "בית התפוצות".

דוד קוליץ: חבל על הזמן.

דוד קוליץ: אבל, אני מבקש להתייחס להערה אחת שלך – בתגובה לדבריך העיר אורי אריאל שאם זה לא יהיה מוסד עירוני, ואם זה יהיה מוסד של מיש-מש, עירוב מין בשאינו מינו, לא יהיה כסף.

דוד קוליץ: הוא הצדיק את השאלה שאתה הצגת.

דוד קוליץ: אני חושב שאם הרשות המקומית, היא תל אביב, תתייחס לעניין כאל בעיה של אחרים, חבל על הזמן.

דוד קוליץ: אתם תעשו על זה איקס, וגם אחרים יעשו.

דוד קוליץ: הרי זה לא שלי.

דוד קוליץ: זה גם לא של יעקב פרי וגם לא של שמואל מיתר.

דוד קוליץ: אנחנו מנסים להוציא את המוסד הזה ממשבר.

דוד קוליץ: דיברת על זה שהמוסד הזה הוא במשבר מתמשך, אבל העיריה היתה יושבת ראש מועצת המנהלים.

דוד קוליץ: ראש העיר, אישית, שימש כיושב ראש מועצת המנהלים, מהיום שהוקם המוסד.

דוד קוליץ: אני לא הייתי שם, אבל כל ראשי הערים של תל אבי ב שימשו כיושבי ראש.

דוד קוליץ: אז זה גם לא עזר כשהעיריה היתה מעורבת.

דוד קוליץ: אחרי זה האוניברסיטה אמרה את מה שאמרה.

דוד קוליץ: אני לא מכיר את זה, אני שומע את זה ממך.

עוזי גרנות: אם מישהו הבין מדבריי שעירית תל אביב נפגעה עד עמקי נשמתה מהאולטימטום של האוניברסיטה, אני נכשלתי בהסבר.

דוד קוליץ: אבל ראש העיר אומר לי שזה לא מוסד עירוני ושהוא אינו בעדיפות.

דוד קוליץ: זה מה שקורה.

דוד קוליץ: אני חושב שאם עירית תל אביב לא תראה בעניין הזה מוסד עירוני שחייב תמיכה כמו אחרים, או חצי מאחרים, או רבע מאחרים – אבל לא תמיכה של אפס, מול אחרים - -

עוזי גרנות: אבל היא לא אפס.

עוזי גרנות: נתתי כאן את המספרים.

דוד קוליץ: נתת חצי מיליון שקל - - -

עוזי גרנות: ועוד מיליון שקל תמיכה ב- 2002, פלוס שחרור מכל ארנונה.

דוד קוליץ: עירית תל אביב חתכה את ההקצבה למוזיאון לאפס.

דוד קוליץ: רצתי לחולדאי.

דוד קוליץ: הוא אמר לי שהוא לא יודע מזה, ושאתן לו לבדוק.

דוד קוליץ: הוא אמר לי שהם טעו, ונתן חצי מיליון שקל.

עוזי גרנות: אז חצי מיליון על חשבון השוטף, פלוס חצי מיליון על חשבון העבר, פלוס שחרור מארנונה.

דוד קוליץ: בחצי מיליון על חשבון השוטף מוזיאון "בית התפוצות" לא יכול לשרוד.

עוזי גרנות: אני מזכיר לך שהסוכנות היהודית נותנת 400,000 דולר, והיא המריצה.

דוד קוליץ: היא לא המריצה.

דוד קוליץ: לצערי, אף אחד לא מריץ.

אילן שלגי: איך האוניברסיטה בתמונה?

אילן שלגי: מה היה, מה עכשיו, ומה לדעתכם יהיה?

יחיאל בן צבי: קודם כל, כתושב תל אביב אני רוצה לומר ש"בית התפוצות" מיום היווסדו, נתן סיבה טובה לתיירים לבוא לתל אביב.

יחיאל בן צבי: הוא שם את תל אביב על המפה, מבחינת שהיה בבית מלון וכיוצא בזה.

יחיאל בן צבי: לו אני הייתי פעיל בעיריה הייתי עושה על מאמץ להשאיר את המוסד הזה כמוסד חשוב מאד מבחינת פוטנציאל של תיירים.

יחיאל בן צבי: כשהאדמיניסטרציה הזו, תחת פרופ' רבינוביץ, או יותר נכון – כשאיתמר נכנס לתפקיד, התפיסה היתה שלא ייתכן ולא יעלה על הדעת ש "בית התפוצות", שנמצא בתחום של אוניברסיטת תל אביב, ושואב ממנה את תשתית החשמל וכיוצא באלה, לא יהיה חלק מהקומפלקס הרחב מאד של חקר היהדות ושימור מורשת היהדות, שנמצא כבר באוניברסיטת תל אביב.

יחיאל בן צבי: זה היה הרעיון של השילוב, שבא לקדם את הפיתוח שחברת הכנסת אתי לבני הזכירה כאן, של קידום נושא התכנים.

יחיאל בן צבי: הכוונה היתה שישנו בית ספר ליהדות, בראש ובראשונה, ישנו מכון לחקר התפוצות באוניברסיטה, ישנו בית הכנסת, שהוא בעצם מרכז לשימור המורשת היהודית, ויש פעילות שהשילוב שלה עם "בית התפוצות" יכול היה להיות שילוב מוצלח עד מאד, ובעצם דוגמה למה שאת אמרת, כי כולם יודעים, והפעילות של מרכז צימבליסטה היא מאד מוכרת ומאד מקובלת בתל אביב.

יחיאל בן צבי: המקום מפוצץ, בכל אירוע שמתקיים בו.

יחיאל בן צבי: זה היה הרעיון.

יחיאל בן צבי: הרעיון היה שיהיה גם שילוב בנושא ההתרמה.

יחיאל בן צבי: האוניברסיטה, כפי שאתם יודעים, עוסקת בזה בפעילות מאד רחבה ברחבי העולם.

יחיאל בן צבי: עד עכשיו, בתחום הזה, אני לא חושב שהאוניברסיטה, מצידה, יכולה להצביע על הישגים גדולים מאד, מהסיבות שהזכירו אותן – זה מוסד שתמיד נמצא בסימן שאלה, מזה מספר שנים, והדברים נפוצים וידועים.

יחיאל בן צבי: אכן, הגירעון בתקציב הוא דבר שקיים כבר הרבה מאד שנים, והוא ידוע לכל.

יחיאל בן צבי: אכן היו קשיים לגייס תורמים ל "בית התפוצות".

יחיאל בן צבי: אנחנו בשלבי משא ומתן לגבי שתי תרומות גדולות מאד, שאני מקווה שהן תתממשנה, והן תהינה סיוע רב ל "בית התפוצות".

יחיאל בן צבי: בינתיים, עם כל הרצון הטוב של האוניברסיטה, ועם גישה נכונה מאד לשלב מאמץ בנושא הזה, ולהכניס את "בית התפוצות" תחת הכנפיים האקדמיות של האוניברסיטה, ולהביא גם לפיתוח תכנים ברמה האקדמית – נכנסה האוניברסיטה, כמו כל מערכת ההשכלה הגבוהה, למשבר כספי חמור מאד.

יחיאל בן צבי: האוניברסיטה עמדה בתשלום שהתחייבה לו לגבי כיסוי העבר.

יחיאל בן צבי: היא הודיעה שהיא לא יכולה לעמוד בתשלומים של השוטף.

יחיאל בן צבי: לצערנו אנחנו לא יכולים לשלם גם את ה- 35,000 דולר.

יחיאל בן צבי: כולכם יודעים שהאוניברסיטה נמצאת בתהליך התייעלות רציני מאד, מקיף מאד, כואב מאד מאד.

יחיאל בן צבי: על כן היא ודאי לא יכולה להפנות משאבים לדברים מחוץ לאוניברסיטה.

קריאה: זה לא מחוץ לאוניברסיטה.

אילן שלגי: אבל אם האוניברסיטה התחייבה, אם אתם לא יכולים לשלם – תמנו כונס נכסים לאוניברסיטה.

אורי אריאל: האמירה הזו שזה לא חלק מהאוניברסיטה היא בלתי מתקבלת על הדעת, לפי מה שנמסר פה.

אילן שלגי: פיזית, היא בתוך הקומפלקס.

אורי אריאל: לא רק פיזית.

אילן שלגי: אתם מוותרים על שכר דירה?

אילן שלגי: שכר דירה אתם גובים?

אורי אריאל: ביקשתם לקבל את האחריות על המוסד, מהטעמים שהזכרתם.

דוד קוליץ: האוניברסיטה מחייבת על שירותים שונים שהיא נותנת.

אילן שלגי: ואתם מקזזים להם, אני מקווה.

דוד קוליץ: הם מקזזים לנו.

אילן שלגי: תורידו את הכפפות.

אילן שלגי: אם הם לא עומדים בהתחייבויות ואומרים – אין לנו.

אתי לבני: - - -35,0000 דולר, זה חסר משמעות.

דוד קוליץ: האוניברסיטה הבטיחה לי, כשאני באתי, שהם יעלו את התקציב ל- 150,000 דולר.

אילן שלגי: אבל הם גם עוזרים לכם בגיוס תרומות.

דוד קוליץ: תשמע, זה שלהם, זה לא שלי.

ענבל גבריאלי: בכל מקרה, תרומות זה לא דבר לטווח הארוך.

ענבל גבריאלי: זה נקודתי, ואי אפשר להחזיק את הבית הזה ולסמוך על טוב ליבם של אנשים ברחבי העולם.

דוד קוליץ: מתרומות אי אפשר להחזיק את זה.

דוד קוליץ: משבר באוניברסיטה, לעירית תל אביב אין כסף.

דוד קוליץ: כל אחד נותן את זה ב- best effort.

דוד קוליץ: אין best effort כי אין כסף.

דוד קוליץ: לכן המוסד הזה מגיע עכשיו לפרשת דרכים, שאין לו צ'אנס נוסף.

דוד קוליץ: או שהבעלים יחליטו שאין כסף, וסוגרים, או שיחליטו שמביאים יש מאין, ובינתיים מחזיקים את העסק.

אילן שלגי: כששאלתי לפני הדיון מי בא לכאן כנציג הסוכנות היהודית, הסבירו לי שזה אתה, מר קוליץ.

אילן שלגי: אתה, כיושב ראש, נציג הסוכנות.

דוד קוליץ: נכון, למרות שהמינוי הזה הוא זכותה של אוניברסיטת תל אביב.

דוד קוליץ: הם ויתרו לסוכנות.

אילן שלגי: ואתה אומר שהסוכנות נתנה את חלקה, ואולי גם יותר - -

דוד קוליץ: הגדילה אותו בשליש.

אילן שלגי: מה אתה יודע לגבי הקונגרס היהודי העולמי, שאמרת שלא נתן כלום?

דוד קוליץ: הקונגרס היהודי מגיר דמעות קשות מאד של צער, טונות של דמעות.

אילן שלגי: הקשר הכי טוב אליו הוא דרך הסוכנות, או בצינור אחר?

דוד קוליץ: אני לא יודע איזה קשר.

דוד קוליץ: כולם אומרים את אותו הדבר: אין כסף.

אילן שלגי: הרושם שלי שמרוב בעלים, יותר קל לכל אחד לומר – שאחרים יעשו.

גלעד ארדן: אני לא הבנתי איך נקבעו פה אחוזי הבעלות.

גלעד ארדן: יש איזושהי חלוקה?

דוד קוליץ: זו תוצאה אריתמטית מאד פשוטה.

דוד קוליץ: היו 5 בעלים.

דוד קוליץ: לכל אחד מהם היו 20%.

דוד קוליץ: יצא אחד מהבעלים, ולכל אחד נהיו 25%.

דוד קוליץ: פשוט מאד.

גלעד ארדן: ואיך נקבעו ה- 20% האלה?

דוד קוליץ: אלה בעלי מניותיה – 26% לשלושת הבעלים: ממשלה, אוניברסיטה וסוכנות, ו-23%, 22.5 או 22.25 -לקונגרס היהודי העולמי, שאף אחד מהבעלים לא רצה לריב איתו.

דוד קוליץ: מי רוצה להתעסק עם ברונפמן?

דוד קוליץ: אני רוצה לספר לכם אנקדוטה.

דוד קוליץ: כשבאתי להיות יושב ראש ביקשתי לראות תקנון.

דוד קוליץ: זה היה כמו פנקס ועד ארבע הארצות.

דוד קוליץ: רוב התזכיר התייחס לזכויותיו של הקונגרס היהודי העולמי במקום.

יהודית גידלי: ומה עם החובות?

דוד קוליץ: זה לא קשור.

דוד קוליץ: היתה לו זכות, ואני עמדתי על כך שישנו את זה.

דוד קוליץ: היתה לו זכות להעביר, לפי החלטתו הבלעדית, את משרדיו הנה, ולקבל שירותי משרד ללא שכר דירה, ועם אנשים של הבית.

דוד קוליץ: היתה לו זכות להעביר לכאן את כל ארגוני העולים ששילמו, למעשה, את חלקו של הקונגרס היהודי העולמי בבניית הבית.

דוד קוליץ: היו לו זכויות.

גלעד ארדן: מתי התווספו הזכויות האלה שלו?

דוד קוליץ: מהתחלה, מחוזה המייסדים.

דוד קוליץ: אבל עכשיו זה בוטל.

גלעד ארדן: וכשאפשרו לו את ההצטרפות עם כל הזכויות האלה הוא לא נדרש, בתמורה - -

דוד קוליץ: אני לא יודע למה הבעלים לא הוציאו אותו אז.

דוד קוליץ: אני לא יודע.

דוד קוליץ: אין שום סיבה שהקונגרס היהודי העולמי יהיה שותף בבית הזה, להוציא זכויות מייסדים שיש לכבד אותן, אבל הוא יכול להיות תומך חיצוני, בדיוק כמו עירית תל אביב.

דוד קוליץ: רק שעירית תל אביב, בתור תומך חיצוני, נתנה חצי מיליון שקל ואילו זה ניסה לקחת חצי מיליון שקל.

אתי לבני: מה עלויות התפעול שלכם, החודשיות?

דוד קוליץ: סדר גודל של 16,000,000 שקל.

עידית עמיחי: 16,845,000 שקל.

אתי לבני: לשמור על הקיים?

דוד קוליץ: כן, זה אחרי שאנחנו מקצצים כרגע, בשלב ביצוע, סדר גודל של ירידה מ- 60 ל- 40.

גלעד ארדן: 16,000,000 זה כולל את כיסוי הגירעונות, אני מבין.

דוד קוליץ: לא כולל את כיסוי הגירעונות.

דוד קוליץ: הפער בין ההכנסות להוצאות הוא כ-6 מיליון שקל לשנה, כאשר על זה צריך להוסיף כ- 7 מיליון שקל, חובות שהם בעיקר לזכויות עובדים וספקים.

גלעד ארדן: אז זה כן כולל חובות עבר.

דוד קוליץ: לא.

דוד קוליץ: יש לך פער קבוע.

ענבל גבריאלי: יש נקודה שלא נגענו בה, והיא הנקודה לגבי התקצוב הממשלתי.

ענבל גבריאלי: לפי חוק המוזיאונים, התקצוב הולך לפי דירוג, כשהדרוג הראשוני הוא מוסד לאומי.

ענבל גבריאלי: היו מאד נחמדים עם "בית התפוצות" ודירגו אותו בדרגה גבוהה, מתחת למוסד לאומי, אבל מה?

ענבל גבריאלי: מתקצבים לפי הדרגה השלישית.

עידית עמיחי: "בית התפוצות" נתמך בעבר בתמיכה ללא קריטריונים, מסיבות היסטוריות, ואולי לא כדאי להסביר פה בדיוק איך זה נעשה.

עידית עמיחי: בכל מקרה, זה לא היה לפי קריטריונים שוויוניים.

עידית עמיחי: לפני שנתיים התחילו לגבש תבחינים של תמיכה תקציבית שוויונית לכל המוזיאונים.

עידית עמיחי: על פי התבחינים, המוזיאונים בארץ מחולקים ל- 4 רצועות, כאשר ברצועה העליונה יש את מוזיאון ישראל, שזה דומה למוזיאון לאומי, ואז יש את הדרגה הארצית - -

דוד קוליץ: "יש ושם" ומוזיאון ישראל הם המוזיאונים הלאומיים.

עידית עמיחי: "יד ושם" אינו נתמך כי יש חוק נפרד עבורו.

דוד קוליץ: לא משנה.

דוד קוליץ: הוא נתמך באמצעות חוק.

עידית עמיחי: כן, ואז יש את המגזר הארצי שבו נמצא "בית התפוצות".

עידית עמיחי: על פי התבחינים שמתייחסים למדדים מוזיאליים כמו: צוות מקצועי, שזה אוצרים, שטח – לכן, פה, "בית התפוצות" יצטרך להיתמך פחות.

עידית עמיחי: יש לנו בתבחינים את עקרון ההגנה, שאנחנו לא יכולים להוריד יותר מ-10% בכל שנה, אבל קחו בחשבון שיש 20% - - -

דוד קוליץ: אבל הורדתם ב-50%

עידית עמיחי: זה נובע מזה שהיה קיצוץ בכל העוגה.

עידית עמיחי: העוגה התקציבית ירדה בלמעלה מ-20.

גלעד ארדן: אז כמה קוצצו?

דוד קוליץ: 50%.

עידית עמיחי: 40%.

דוד קוליץ: בתוך שנתיים – 50%.

גלעד ארדן: ממה זה נובע?

עידית עמיחי: מהקיצוצים הממשלתיים על כל העוגה התקציבית של החינוך.

גלעד ארדן: מה, הורידו למשרד החינוך 40% מהתקציב שלו?

עידית עמיחי: כן.

עידית עמיחי: השנה לבד הורידו כמעט 28% לתקציב התרבות, ולמוזיאונים במיוחד.

ענבל גבריאלי: נראה לי שמובן כבר שדווקא מה שמייחד את "בית התפוצות" מיתר המוזיאונים הוא הדבר שעומד בעוכריו, לצורך התקצוב, התבחינים והקריטריונים.

ענבל גבריאלי: הזכרת את "יד ושם", שהוא מוסד לאומי שמתוקצב לא דרך חוק המוזיאונים, אלא בסעיף נפרד, בגלל החשיבות הלאומית שיש לו.

ענבל גבריאלי: אמנם, להבדיל אלף אלפי הבדלות, שם מנציחים את המוות – נראה לי שעל אותו משקל צריך להנציח את החיים, התרבות, הרוח, המורשת והמסורת של העם היהודי.

ענבל גבריאלי: לכן, החל מהביקור הראשון שלי כאן

ענבל גבריאלי: בחודש האחרון ישבתי, שקדתי, והכנתי הצעה.

ענבל גבריאלי: כפי שאתם יודעים, מחר הוא היום האחרון להגשה.

ענבל גבריאלי: חיכיתי עם זה עד הסיור.

ענבל גבריאלי: אני, כמובן, אעביר את זה לעיונכם בטרם תצטרפו, אם תצטרפו, ואנחנו נשמח.

ענבל גבריאלי: אנחנו, כיחידה אחת של ועדת החינוך נגיש הצעת חוק שמטרתה להפוך את "בית התפוצות" לתאגיד על פי חוק, למוסד לאומי.

ענבל גבריאלי: ש "בית התפוצות" יתוקצב בסעיף תקציבי נפרד.

ענבל גבריאלי: עם כל הכבוד לאוניברסיטה ולעירית תל אביב ומשרד החינוך – אף פעם זה לא יהיה רע לקבל את הסיוע.

ענבל גבריאלי: אני מתנצלת על אופן הניסוח, אבל לחיות על פי מצב הרוח של כל אחד מהמוסדות האלה לא נראה לי מצב כל כך בריא למוסד הזה, והמציאות של היום היא הראיה לכך.

ענבל גבריאלי: אני, כמובן אעביר את זה, ואשמח אם כל חברי הכנסת של ועדת החינוך יצטרפו.

ענבל גבריאלי: יש, כמובן, גם את הלובי של חבר הכנסת מלכיאור, הלובי לקשר עם יהודי התפוצות.

ענבל גבריאלי: אני מניחה שגם הם ישמחו להצטרף.

אילן שלגי: יש גם את הלובי של התרבות, של חברת הכנסת קולט אביטל.

אילן שלגי: נמצא מספיק תומכים.

ענבל גבריאלי: הבעיה היחידה עם החוק הזה היא שזו הצעת חוק פרטית, ועלותה התקציבית לשנה היא מעל 5 מיליון שקלים, ולכן נצטרך מעל ל- 50 חברי כנסת.

אילן שלגי: או שנצטרך השפעה אצל ועדת השרים לענייני חקיקה.

ענבל גבריאלי: אני בספק אם נמצא מישהו שיאמר שהמטרה הזו היא לא כל כך ראויה, ושזה לא נמצא בסדר עדיפות לאומי.

ענבל גבריאלי: כולם יסכימו שהמקום הזה חשוב, כולם יסכימו שיש לו חשיבות לאומית ובינלאומית.

ענבל גבריאלי: הבעיה היא, כמובן, כלכלית.

ענבל גבריאלי: בגלל זה חשבתי שזה לא ראוי שזה יסתכם רק בביקור ובפעילות שלי כאן, אלא הרחבנו את זה לכלל ועדת החינוך.

גלעד ארדן: אני רוצה להצטרף לברכות לחברת הכנסת גבריאלי.

גלעד ארדן: זה באמת היה סיור ודיון חשוב מאד.

גלעד ארדן: אני, באופן אישי, כמובן אצטרף להצעת החוק, רק יש לי חשש.

גלעד ארדן: גם אם הצעת החוק תעבור, אנחנו למודי ניסיון בנושא אחר, שאולי חוקקנו חוק בנושא שילוב ילדים, ולממשלה אין כסף לתת.

ענבל גבריאלי: כאן יש בעיה אחרת, שחוק השילוב אמור להיכנס לתוקפו בספטמבר.

ענבל גבריאלי: ההורים לילדים המוגבלים שניגשים היום, מקבלים תשובה שהיא נכונה מבחינת החוק.

ענבל גבריאלי: אומרים להם – החוק עדיין לא בתוקף.

ענבל גבריאלי: כמובן שאמורים כבר היום לפעול על פיו, ולמקם את הילדים במקומות השונים, לספטמבר.

גלעד ארדן: מה שהתכוונתי הוא שהחוק צריך להיכנס לתוקפו בעוד חודשיים ומשרד החינוך לא יכול להתחיל להיערך ליישום שלו בגלל שמשרד האוצר לא מוסיף את הסכום הנדרש.

גלעד ארדן: לכן, חוץ מאשר להתגבש מאחורי הצעת החוק של חברת הכנסת גבריאלי, לדעתי הוועדה צריכה ללכת גם לצעדים קצת יותר לוחמניים, הייתי אומר.

גלעד ארדן: אני חושב, אדוני היושב ראש, שבהמשך לסיור, ראוי שאתה תעשה דיון בנוכחות השרה ויוזמנו אליו גם הגורמים ששלחו לכאן נציגים מטעמם.

גלעד ארדן: אמנם הנציגים הם מכובדים, אבל ראוי שהציבור הרחב, גם אנשים שברונפמן מייצג אותם, והוא השקיע לאחרונה בארגון שנקרא One Voice, וגם סוחרי העיר תל אביב, שלפני בחירות ירצו לדעת שראש העיר עושה הכל למען התיירות – ראוי שכל אלה יראו שמטפלים בנושא.

גלעד ארדן: בכלל, הגורמים במדינת ישראל לא מתחילים לטפל ברצינות במשהו עד שהוא לא נמצא כבר על סף גסיסה.

גלעד ארדן: אני חושב שכדאי שהנושא שהעלתה חברת הכנסת גבריאלי ימשיך לדיון בכנסת בנוכחות הגורמים הכי מרכזיים בתחום.

אורי אריאל: אם זה לא יקרה מייד, ומהר – אז חבל.

אורי אריאל: נמצא את עצמנו בעוד חצי שנה עם דברים הרבה יותר חמורים, בלי מנהל, כי הוא הלך, ואין מי שיבוא עכשיו, ואז גם אין תורמים.

אורי אריאל: המפולת היא בדרך כלל הרבה יותר מהירה מאשר הבניה.

אורי אריאל: אני מציע לקרוא, בכל זאת, לדוד קוליץ, שלא למממש את התפטרותו.

אורי אריאל: אם אין כתובת אז בכלל – למי חייבים פה משהו.

אורי אריאל: מישהו צריך לנהל פה את העסק.

גלעד ארדן: הייתי מזמין לדיון גם את הדירקטוריון בהרכבו המלא.

אורי אריאל: אני מדבר באופן אישי ובאופן פומבי עם יושב הראש, שלא יעזוב את הספינה הזו.

אורי אריאל: אני מבין אותו.

אורי אריאל: יש פה בעיות משפטיות, אתיות, כלכליות.

אורי אריאל: זה קשה, אבל אני מקווה שהוא לא יעזוב.

אורי אריאל: אני רוצה לומר לחבר הכנסת ארדן – אל תזמין את כל מי שמוכן לעזור ותעשה לו פה מסדר ביזיון, עם כל הכבוד.

אורי אריאל: אלה אנשים שקראו להם לדגל.

אורי אריאל: הם נכונים לבוא.

אורי אריאל: אל תעשו מסדרי ביזיון לאנשים שהם מתנדבים.

גלעד ארדן: לא מסדר ביזיון אלא כדי לברר - - -

אורי אריאל: אני מציע לא להביא את כולם, אלא לעשות תמיכה, לעשות גיבוש של השותפים.

אורי אריאל: שמענו את הבעיות - - -

גלעד ארדן: אבל השותפים הם לא שותפים, כי כל אחד אומר שהשני - - -

אורי אריאל: קיבלתי את עצתך.

אורי אריאל: נזמן את כולם ביחד ליושב ראש הוועדה, לוועדה, לעשות שם דיון.

אורי אריאל: אני רק מציע שלא להביא לכאן אנשים שהתנדבו ולעשות להם איזשהו מסדר ביזיון.

אורי אריאל: כך זה יכול להתפרש מדבריך.

אילן שלגי: לפני שאנחנו מכנסים את כולם – אנחנו שומעים שתהיה פגישה בקרוב אצל השרה, אצל לימור לבנת.

אילן שלגי: מן הראוי שנאפשר לה לזמן את ראש העיר, את יושב ראש הסוכנות, את נשיא האוניברסיטה, את האנשים שעומדים בראש הארגונים השותפים.

אילן שלגי: אנחנו נעקוב.

אילן שלגי: אם יהיה צורך, נכנס מפגש נוסף.

ענבל גבריאלי: גלעד ארדן הציע קודם הצעה, שברוב המקרים היא עובדת – שנסגור, זה יעשה רעש, וכולם ישמעו.

ענבל גבריאלי: אז ראשית, אני לא חושבת שכך יקרה.

ענבל גבריאלי: שנית – יש צד נוסף לכל התסבוכת הזו, והיא העובדים.

ליאורה שני: אני נציגת העובדים, בכובע השני שלי.

ליאורה שני: אני רוצה לומר שאנחנו, בשנים האחרונות, מצוות של 140 עובדים ירדנו ל-90, כיום אנו 58, ואנחנו אמורים להיות 44.

ליאורה שני: יש לזה ביטוי מקצועי מאד גדול במוזיאון, כי כל האנשים שיושבים פה מסביב, ואלה שלא הגיעו לדיון הזה, הם אנשים שעושים עבודה מקצועית, שכוללת הדרכה, אוצרות, מוזיקה, רישום של המוצגים, אירועים, ניהול חשבונות, ניהול מאגרי מידע, וכן הלאה.

ליאורה שני: כאן זה המקום שאפשר לרשום בו שמות, אילנות וכן הלאה.

ליאורה שני: יש תחרויות שורשים שנעשות, והיום הן גם בינלאומיות.

ליאורה שני: יש דברים חשובים שנעשים פה, שהם ביטוי של ערכים, סובלנות, זהות.

ליאורה שני: אנחנו היום במצב של צמצום עובדים.

ליאורה שני: בפועל פוטרו 10 עובדים קבועים, והביטוי לכך הוא מקצועי.

ליאורה שני: יש כאן מנהלת של ארכיון סרטים, אוצרת של הרבה מאד שנים, עם ניסיון וכן הלאה.

ליאורה שני: אנחנו ויתרנו על המון זכויות שלנו כעובדים, בתוקף זה שאנו רואים את מקום העבודה הזה כבעל ערך מוסף, מעבר למקום עבודה.

ליאורה שני: כרגע אנחנו דורשים שייעשה טיפול בכל הנושא של "בית התפוצות" בקטע הזה של העובדים.

ליאורה שני: כפי שאמר דוד קוליץ, אחת הבעיות הגדולות כאן היא אי תשלום לחובות של עובדים.

ליאורה שני: מדובר בכל ההעברות הסוציאליות.

ליאורה שני: היום גם לא קיבלנו משכורת.

רן פינצי: המצב, היום, ב "בית התפוצות" הוא שיש פערים ענקיים בין רמת ההכנסות שלנו לרמת ההוצאות.

רן פינצי: אנחנו מייצרים פער של 400,000 שקלים בכל חודש בכך שאנחנו מתקיימים, ואני מדבר על קיום מינימלי – בלי לקיים תערוכות.

רן פינצי: החלק הראשון של המצגת שרציתי לערוך בפניכם, מציג, בעצם, את כל הפעילויות הנוספות ש "בית התפוצות" עושה, ולא ראיתם בסיור, כמו – ניהול מאגרי המידע, התערוכות המתחלפות, אוספים ייחודיים.

רן פינצי: מאגרי המידע של "בית התפוצות" – אין כמוהם בעולם, מבחינת רישום אילנות יוחסין, פירושי שמות משפחה, תולדות קהילות.

רן פינצי: כל הפרסומים שאתם רואים כאן על השולחן הם רק בקליפת אגוז.

רן פינצי: את הקטע הכלכלי התחלנו בשנת 1980 – תור בכניסה ל "בית התפוצות", שהוא תור שהגיע מהכניסה עד לשער מספר 2.

רן פינצי: זו תמונת המצב של פילוח המבקרים ב "בית התפוצות" לאורך השנים – משנת 99 ועד 2002 מספר המבקרים ירד מ-200,000 ל- 73,000.

רן פינצי: הנתונים של שנת 2003 דומים מאד לנתונים של 2002.

רן פינצי: רוב המבקרים שלנו הם מבוגרים שכוללים גם תיירים וגם תושבי הארץ.

רן פינצי: החלק הצהוב מבטא את ביקורי התלמידים, ומדובר ב- 38,000- 40,000 תלמידים בשנה.

רן פינצי: הגרף הכתום מבטא ביקורים של אזרחים ותיקים, שחלקם הולך ומצטמצם גם הוא, וחיילים – ושוב, בשנת 2002 יש ירידה ניכרת בכמות החיילים בשל האינתיפאדה.

רן פינצי: כל הצבא הסדיר היה בפעילות.

עוזי גרנות: הירידה החלה הרבה לפני זה, לא בביקורי חיילים אלא בביקורים בכלל.

רן פינצי: נכון.

רן פינצי: ירדנו מ- 450,000 מבקרים לשנה .

גלעד ארדן: מה פשר הירידה בביקורי תלמידים?

רן פינצי: הירידה בביקורי תלמידים היא לא כל כך גדולה.

רן פינצי: הנתונים של שנת 2002 הם נתונים רק של חצי שנה.

ענבל גבריאלי: אני מתנצלת שאני צריכה לעזוב את הישיבה.

רן פינצי: הגרפים לפניכם מבטאים את הירידה בהקצבות.

רן פינצי: מדינת ישראל ירדה משנת 2000 מ- 6.5 מיליון שקלים ל- 3.8 מיליון שקלים השנה.

רן פינצי: הפס האדום הוא ההכנסות העצמיות שלנו, שירדו מ- 3.8 מיליון ל- 3.2 מיליון.

רן פינצי: לפניכם הגרף שמבטא את התמיכה של עירית תל אביב – מ-2.5 מיליון שקלים לחצי מיליון שקלים השנה, והסוכנות היהודית, ששמרה על מצבה, ואפילו עלתה בשנתיים האחרונות ל- 2 מיליון שקלים בשל האינתיפאדה.

רן פינצי: היא תחזור למצב של 1.5 מיליון.

רן פינצי: הפערים שדוד קוליץ דיבר עליהם, בין התקציב הראוי, שמבוטא באדום, שהיה 21 מיליון שקלים בשנת 2002, והיום, אם אנו שומרים על מונחים ריאליים זה צריך להיות 22 מיליון שקלים, לעומת התקציב השנתי שלנו, שצנח מ-18.5 מיליון ל- 14.5 מיליון שקלים.

רן פינצי: זה לא מספיק כדי לקיים את הבית.

רן פינצי: הפערים, שדיברתי עליהם, בין הכנסות להוצאות – ההכנסות של "בית התפוצות" מידי חודש הן קצת פחות מ-800,000 שקלים, כאשר העיקר מגיע ממשרד החינוך, הסוכנות היהודית, עירית תל אביב, ואלה הכנסות עצמיות – יש למטה פס דק, שהוא אוניברסיטת תל אביב.

רן פינצי: כל ההכנסות האלה לא מגיעות כלל לכיסוי הוצאות השכר של "בית התפוצות", שלא לדבר על הוצאות חשמל, שמירה, ותשלומים לספקים שונים.

רן פינצי: אם תשימו לב, בחודש מייצג אין פה אפילו תערוכה אחת, אין פה אפילו אירוע מיוחד אחד, אין פה שום פעילות שהיא הנשמה היתרה, שאלה הדברים שעבורם אנחנו עובדים.

רן פינצי: "בית התפוצות" עשה עד היום 116 תערוכות מתחלפות.

רן פינצי: את התערוכות האלה אנחנו מממנים בעיקר מתרומות, בשנים האחרונות, ומתקציבים נוספים ייחודיים, כדי להשלים אותם.

רן פינצי: כדי לממן את הפער הזה בין הכנסות להוצאות, שהוא פער לאורך שנים, אנחנו עושים תהליכי חיסכון וייעול.

רן פינצי: זה לא שנשארנו באותם היקפי הוצאות.

רן פינצי: היקף העובדים ב "בית התפוצות" ירד מ-112 עובדים בשנת 99 ל-62 השנה, ואנחנו במגמת ירידה, עדיין.

רן פינצי: אנחנו סגורים יום אחד בשבוע.

רן פינצי: צמצמנו היכן שניתן – החל משעות פעילות מיזוג האוויר, וכלה בעמדות השמירה, ובהקצבות לכל המחלקות לפעילות שוטפת.

רן פינצי: אנחנו נמצאים היום עם 62 עובדים.

רן פינצי: עידית עמיחי ושלומית נמליך יוכלו לתת נתונים לגבי המקבילות במוזיאונים אחרים.

רן פינצי: למוזיאון תל אביב לאומנויות יש מעל 300 עובדים.

רן פינצי: למוזיאון ארץ ישראל יש מעל 250 עובדים.

רן פינצי: אלה מוזיאונים בסדרי גודל כ "בית התפוצות".

רן פינצי: אנחנו מדברים על 62 עובדים.

רן פינצי: נכון שאנחנו משלימים חלק מהדברים על ידי מתנדבים, אבל חיסלנו הרבה עבודות, או הרבה מקצועות שהיו ב "בית התפוצות" .

רן פינצי: אנחנו מוותרים ומאבדים יכולות רק בשל המצוקה הכלכלית.

רן פינצי: בשל העובדה שאנחנו עם מספר עובדים כזה נמוך – אנחנו יורדים ברמת ההקצבה אל מול הקריטריונים של משרד החינוך, כי אחד הקריטריונים שלו הוא – היקף הצוות המקצועי.

רן פינצי: אם אנחנו נשארים עם אוצרת אחת, במקום 3 או 4 אוצרות, רמת ההקצבה יורדת, וכדומה.

רן פינצי: קצין הביטחון של "בית התפוצות" היא משרה שמחזיק בה אהרון עינת כמשרה שניה, וכשהוא בחו"ל אז אני נושא במשרה הזו.

רן פינצי: אני לא בטוח שזו בדיוק החלוקה הנכונה והראויה לתפקידים במוזיאון.

רן פינצי: כל עובד ב "בית התפוצות" עושה הרבה יותר מתפקיד אחד, היום.

רן פינצי: רוב הנטל הוא על העובדים.

רן פינצי: אסיים במשפט של אבא קובנר- "לחיות בהווה, לזכור את העבר ולבטוח בעתיד".

רן פינצי: אנחנו נמצאים היום בשלב שבו אנחנו לא בטוחים מה צופן לנו העתיד.

רן פינצי: עם היקף חובות כמו שאנחנו מצויים היום, בעיקר לעובדים, שלא קיבלו את משכורתם האחרונה, כפי שאמרתי, והחובות לקרנות נגרר על פני כמעט חצי שנה.

רן פינצי: ביום חמישי זכיתי לקבל חזרה את הרכב של "בית התפוצות" שעוקל על ידי מס הכנסה.

רן פינצי: היה לנו חוב של חודשיים - -

אילן שלגי: של ניכויי עובדים?

רן פינצי: כן, ובצדק.

אילן שלגי: והחזירו משום ששילמתם?

רן פינצי: דאגנו שאת ההקצבה שעירית תל אביב צריכה להעביר לנו היא תעביר ישירות למס הכנסה.

רן פינצי: לגבי שארית החוב הגענו לאיזשהו הסדר פריסה, שאני מקווה שנעמוד בו, עם אותם 400,000 שקלים.

רן פינצי: זה אחד מהדברים שמנע ממני לשלם את המשכורות של החודש, כי הכסף שהיה מיועד למשכורת נטו לעובדים הלך למס הכנסה.

רן פינצי: חברת הניקיון עובדת פה כבר 7 חודשים מבלי לקבל תשלום.

רן פינצי: חברת השמירה- 6 חודשים.

אילן שלגי: היום ה- 20 לחודש.

אילן שלגי: באיזה תאריך משלמים אצלכם משכורת?

רן פינצי: ב-9 לחודש.

אילן שלגי: זאת אומרת המצב היום הוא של הלנת שכר.

רן פינצי: כן.

רן פינצי: העבירות הפליליות שאני נושא על גבי הן רבות, בשל העובדה ש "בית התפוצות" לא יכול להתקיים.

רן פינצי: זה לא שלקחנו את הכסף הזה ועשינו משהו אחר במקום מה שצריך.

רן פינצי: בקשר להצעה של חבר הכנסת ארדן לסגור את "בית התפוצות" – לא צריך לאיים.

רן פינצי: אני היום חושש שספק קטן שאני חייב לו מעט כסף לאורך הרבה חודשים, יוציא צו הוצאה לפועל נגדנו, ומייד אחריו יבואו כל השאר, וזו תהיה המפולת.

רן פינצי: אנחנו במצב כזה שאנחנו לא יכולים להמשיך ולהתגלגל.

אילן שלגי: ימונה לכם מפרק.

אילן שלגי: "אל על" פעלה שנים ארוכות תחת מפרק.

אילן שלגי: לא שאני מאחל לכם את המצב הזה, אבל זה לא אומר שסוגרים.

גלעד ארדן: רק אם ימונה מפרק המדינה, כך אני מניח, תתעורר במלוא המרץ.

רן פינצי: אם מישהו יכול להבטיח ש "בית התפוצות" יפעל תחת מפרק, וזה יהיה המנגנון שיאפשר שלא יסגרו אותו – אני מוכן לקחת את הסיכון הזה.

רן פינצי: זה סיכון שאפשר היה לקחת לפני 10 שנים, כשאיימו שסוגרים את "הבימה" ובאמת העבירו אותה למפרק.

רן פינצי: אני לא בטוח שהיום מישהו ימנה מפרק ל "בית התפוצות".

רן פינצי: יעדיפו לסגור, וכבר שמענו- הן חברים בוועד המנהל, והן נציגים מהאוניברסיטה שאומרים שאם אין מקום לקיים היום את האוניברסיטה- נסגור.

אילן שלגי: אני רוצה, ברשותכם, להציע הצעת סיכום, כדי שתראה שאנחנו, כנבחרי העם, לא נאפשר את הסגירה.

אילן שלגי: אני מציע שאנחנו נסכם כך: ועדת החינוך והתרבות התרשמה עמוקות מן הביקור במוזיאון "בית התפוצות".

אילן שלגי: הוועדה מודעת לייחודו של המוזיאון כמציג את היהדות החיה ואת חיי היהודים בכל התפוצות מאז חורבן הבית והגלות ועד לתקומה הציונית, עם הקמת מדינת ישראל.

אילן שלגי: הוועדה שמעה על המצוקה התקציבית של המוזיאון עקב אי עמידת רוב הבעלים בהתחייבויותיהם, וירידת ההכנסות עקב המשבר בתיירות, והיא קוראת לממשלת ישראל, הקונגרס היהודי העולמי, הסוכנות היהודית, עירית תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, להעמיד למוזיאון את האמצעים הנחוצים לקיומו.

אילן שלגי: הוועדה מביעה הערכה לצעדי ההתייעלות שננקטו במוזיאון בשנה האחרונה, היא מודעת לקושי לייצבו כלכלית בלא חיסול חובות העבר, וקיום איזון תקציבי.

אילן שלגי: הוועדה קוראת ליושב ראש הדירקטוריון, מר דוד קוליץ, לחזור בו מהתפטרותו, לאפשר לוועדה ולשאר הגורמים לסייע למוזיאון, בהנהגתו.

אילן שלגי: הוועדה רואה במוזיאון מוסד בעל חשיבות עצומה לעם היהודי, בתפוצות ובישראל.

אילן שלגי: אנו, חברי הכנסת, כנבחרי העם, מצווים לפעול ללא לאות כדי למנוע את סגירתו, וכך נעשה.

אילן שלגי: בין היתר נהיה בקשר עם הבעלים, עם תורמים אפשריים, נפעל לשדרוגו למוסד לאומי, ונבחן חקיקה שתמנע כל פגיעה במוזיאון ותבטיח את קיומו ושגשוגו לאורך ימים.

עוזי גרנות: אני מבקש להוציא את עירית תל אביב מרשימת הבעלים.

אילן שלגי: בשום אופן לא.

אילן שלגי: הישיבה נעולה.